ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 522/7233/16-ц
провадження № 61-10894св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Дундар І. О., Гудими Д. А., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
особа, яка не брала участі у справі, та подала апеляційну скаргу -  ОСОБА_4 , правонаступниками якого є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - правонаступників ОСОБА_4 , подану адвокатом Марченко Наталією Валеріївною, на постанову Одеського апеляційного суду від 25 червня 2024 року у складі колегії суддів: Кострицький В. В., Карташов О. Ю., Лозко Ю. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору інвестування та додаткової угоди.
Позов мотивований тим, що 20 грудня 2006 року він уклав договір резервування квартири та договір купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення, а саме повного пакету іменних цільових облігацій ДП «Дирекція верстатобуд», укладених між ним та ДП «Дирекція верстатобуд». 
Зазначені договори були укладені позивачем відповідно до Закону України «Про інвестиційну діяльність», Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» та Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», які були чинними на час їх укладання. Добросовісно виконуючи умови договору купівлі-продажу цінних паперів від 20 грудня 2006 року, він оплатив повну вартість повного пакету іменних цільових облігацій в сумі 470 947,40 грн, що відповідає загальній площі зарезервованої ним квартири, а саме - 63,47 кв. м, після чого забудовник ДП «Дирекція верстатобуд» передало йому сертифікат облігацій № 35 Серія: «А» на 6347 цінних паперів, що відповідає загальній площі квартири - пл. 63,47 кв. м. 
02 грудня 2015 року позивач, прибувши в черговий раз до своєї квартири, побачив, що в квартирі невстановлені особи проводять капітальні будівельні роботи, а саме зносять перегородки, після чого він отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, з якої йому стало відомо про те, що власником його квартири є відповідач ОСОБА_3 .
ОСОБА_2 , діючи без реального настання правових наслідків за договором інвестування № 5/2/73 від 21 жовтня 2013 року, внесла інвестиційні кошти в будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 , будівництво якого було закінчено ще в 2010 році, а сам договір інвестування був укладений між ДП «Дирекція верстатобуд» та ОСОБА_2 через три роки після введення будинку до експлуатації, в якому знаходиться його квартира. Він є першим інвестором в будівництво з 2006 року згідно з договорами від 20 грудня 2006 року, а спірні договори є фіктивними, оскільки не створюють правові наслідки для його сторін та порушують його права як першого інвестора.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір інвестування № 5/2/73 від 21 жовтня 2013 року між ДП «Дирекція верстатобуд» та ОСОБА_2 та додаткову угоду до цього договору від 28 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 , ДП «Дирекція верстатобуд» і ОСОБА_3 .
Рішення суду мотивоване тим, що внаслідок оформлення фіктивних спірних договорів були порушенні права першого інвестора ОСОБА_1 (позивача). Укладення спірних договорів не потягло за собою реального настання правових наслідків, оскільки будівництво будинку АДРЕСА_1 закінчилося в 2010 року, що підтверджується Актом готовності об`єкту до експлуатації № 1187 від 15 жовтня 2010 року та сертифікатом відповідності від 15 жовтня 2010 року за № 15001187, виданих Інспекцією ДАБК в Одеській області, а отже предмет інвестування за спірними договорами відсутній. При цьому позивач є першим інвестором в будівництво квартири згідно з договором резервування квартири АДРЕСА_2 від 20 грудня 2006 року № 5/2/73 Р та договором № 5/2/73 купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення, а отже забудовник ДП «Дирекція верстатобуд» не мав права укладати з ОСОБА_2 спірний договір інвестування щодо вже оплаченого позивачем предмету інвестування.
24 жовтня 2018 року апеляційним судом Одеської області винесено постанову за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 , якою апеляційну скаргу задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року скасовано, ухвалено нове. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
21 листопада 2018 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду винесено постанову, якою касаційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено. Постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року скасовано, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року залишено в силі.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Ухвалу Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Короткий зміст рішень апеляційного суду 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залучено до участі у справі як правонаступників  ОСОБА_4 .
Постановою Одеського апеляційного суду від 25 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що скаржник зазначив, що оскарженим рішенням вирішено питання про права та обов?язки ОСОБА_4 , який не був залучений судом до участі у справі, а тому існують підстави для скасування повністю з ухваленням нового рішення з відмовою в задоволенні позову. Обґрунтовуючи позов, представник позивача послався на те, що позивач впевнений, що керівництво ДП «Дирекція верстатобуд» шахрайським способом з метою отримання неправомірної вигоди продало або іншим чином переоформило за його відсутності його квартиру на іншу особу, у зв?язку із чим звернувся до правоохоронного органу з заявою про вчинення кримінального правопорушення на підставі якої було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань і розпочато кримінальне провадження № 12016160500001742. Оскарженим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року встановлено, що директор ДП «Дирекція верстатобуд» ОСОБА_5 та комерційний директор ДП «Дирекція верстатобуд» ОСОБА_5, достовірно знаючи про те, що першим інвестором квартири є позивач, діючи усвідомлено, уклали фіктивний договір інвестування з ОСОБА_2 вже після закінчення будівництва у 2010 році. ОСОБА_9 працював директором ДП «Дирекція верстатобуд» з 2003 року і до часу ліквідації цього підприємства у 2014 році.
Таким чином, вказаним рішенням суду дії ОСОБА_4 як директора ДП «Дирекція верстатобуд» визнано судом такими, що порушують вимоги закону та права позивача ОСОБА_1 . Зважаючи, що угоди, дійсність яких була предметом судового розгляду в цій справі, укладалися ДП «Дирекція верстатобуд» в особі директора ОСОБА_4 , а також в позові ставилось питання про визнання дій ОСОБА_4 по укладенню згаданих договорів незаконними і фактично позов містив звинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, суд відповідно до вимог статей 10, 33, 130 ЦПК України та з метою з?ясування дійсних обставин справи повинен був залучити його до участі у справі в якості співвідповідача. Однак суд не залучив ОСОБА_10 у якості співвідповідача, чим позбавив його права надати суду свої заперечення проти позовних вимог та докази для доведення таких заперечень, внаслідок чого порушено його право на справедливий суд, гарантований кожному статтею 6 Європейської Конвенції.
В подальшому під час розгляду Приморським районним судом м. Одеси кримінальної справи №522/1819/17 за обвинуваченням ОСОБА_4 за частиною четвертою статті 190 КК України в судовому засіданні 23 січня 2019 року представником потерпілого ОСОБА_1 адвокатом Димовчі М. І. було подано суду клопотання про долучення до матеріалів справи копій рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року та постанови Верховного Суду від 21 листопада 2018 року. Вказане клопотання обґрунтовано тим, що цими судовими рішеннями встановлено факт усвідомленого укладання обвинуваченим ОСОБА_4 заднім числом фіктивного договору інвестування між ДП «Дирекція верстатобуд» та ОСОБА_2 та додаткової угоди до цього договору між ОСОБА_2 , ДП «Дирекція верстотобуд» і ОСОБА_3 , що, на думку представника потерпілого, повністю обґрунтовує склад кримінального правопорушення. Крім того, в межах вказаного кримінального провадження представником потерпілого ОСОБА_1 подано уточнену позовну заяву, однією із вимог якої є вимога про стягнення з ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 2 000 000 грн. Позов обґрунтовано тим, що керівництво ДП «Дирекція верстатобуд» шахрайським способом, з метою отримання неправомірної вигоди, продало квартиру позивача іншій особі. За статтею 90 КПК України оскаржене рішення має преюдиціальне значення під час розгляду згаданої кримінальної справи.
Зважаючи, що залучення іншої особи в якості співвідповідача передбачає розгляд справи спочатку на стадії розгляду справи судом першої інстанції, та з урахуванням того, що на стадії апеляційного розгляду справи правила щодо заміни відповідача або залучення співвідповідача не можуть бути застосовані, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з відмовою у позові. Також враховуючи, що внаслідок незалучення ОСОБА_4 до участі у справі судом було неповно з?ясовані обставини, що мають значення для справи, та неправильно були визначені правовідносини сторін, приймаючи до уваги допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскаржене рішення не можна визнати законним та обґрунтованим.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що скаржником не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають. Суд першої інстанції, встановивши, що позивач є з 2006 року першим інвестором у будівництво спірної квартири на підставі договорів, які є чинними та у встановленому порядку не були визнані недійсними, позивач оплатив вартість повного пакету цільових облігацій та отримав сертифікат цінних паперів, що дає йому право після введення будинку в експлуатацію оформити право власності на спірну, зарезервовану забудовником квартиру, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору інвестування від 21 жовтня 2013 року та додаткової угоди до нього від 28 жовтня 2013 року, оскільки ДП «Дирекція весртатобуд», не ініціюючи розірвання договорів, укладених з позивачем у 2006 році, не мало права укладати договір інвестування щодо зарезервованого та оплаченого позивачем об`єкту будівництва, а оспорені договори були укладені сторонами майже через три роки після завершення будівництва і практичні дії щодо реалізації інвестицій за цими договорами не вчинялись і не могли бути вчинені, що мали усвідомлювати всі сторони спірних договорів.
З огляду на викладене апеляційний суд відхиляє доводи апелянта у цій частині.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач набув тільки право власності на облігації як на цінні папери, а не на квартиру, не ґрунтуються на нормах закону і вже було предметом розгляду в цій справі і судом була надана їм належна правова оцінка.
Посилання в апеляційній скарзі на недійсність протоколу допиту свідка ОСОБА_3 від 08 серпня 2016 року є недоречними з огляду на ту обставину, що представник ОСОБА_3 визнав факт укладення спірних договорів у червні 2015 року, крім того, суд досліджує докази у сукупності з іншими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Апеляційний суд, звертає увагу, що незалучення судом ОСОБА_4 учасником справи не є підставою для скасування судового рішення, яке по суті є правильним. Більш того, представником ОСОБА_4 було подано апеляцій скаргу, рішення суду першої інстанції було переглянуто, таким чином ОСОБА_4 скористався своїм правом на захист. Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання, які містяться в ній, є власним трактуванням норм законодавства, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Аргументи учасників справи
25 липня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просять скасувати постанову суду апеляційної інстанції і направити справу до цього суду на новий розгляд.
Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням суду першої інстанції, зокрема, встановлено, що ОСОБА_4 як директором ДП «Дирекція верстатобуд» усвідомлено укладено фіктивний договір інвестування № 5/2/73 від 21 жовтня 2013 року. ОСОБА_4 працював директором ДП «Дирекція верстатобуд» з 2003 року і до часу ліквідації цього підприємства у 2014 році. Таким чином, вказаним рішенням суду дії ОСОБА_4 як директора ДП «Дирекція верстатобуд» визнано судом першої інстанції такими, що порушують вимоги закону та права позивача ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції в порушення частини першої статті 367, статті 382 ЦПК України ухилився від перевірки доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 в цій частині та не встановив, чи є рішення суду першої інстанції таким, яким вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 , який не був залучений до участі у справі.
Апеляційний суд вдався до часткової оцінки доводів апеляційної скарги. Однак у разі закриття апеляційного провадження або скасування рішення суду першої інстанції із відмовою у задоволенні позову, апеляційний суд не повинен був аналізувати такі доводи, оскільки апелянт не є суб`єктом оскарження і у випадку закриття провадження це позбавлено сенсу, а у випадку скасування рішення із відмовою в позові - позивач не позбавлений права па повторне з`явлення позову із залученням у справу всіх зацікавлених осіб, і саме в межах повторного розгляду повинні розглядалися такі доводи.
Однак ухваливши рішення, не передбачене процесуальним законом, апеляційний суд допустив неповне з`ясування обставин справи при розгляді й інших аргументів апеляційної справи. Суд першої інстанції до висновку про фіктивність вказаних договорів дійшов передчасно та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи. Однак суд апеляційної інстанції проігнорував вказані доводи апеляційної скарги та не навів в своєму рішенні аргументів на спростування доводів апеляційної скарги, які мають суттєве значення для справи, а обмежився лише загальною фразою про те, що скаржником не доведено тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а тому, на думку апеляційного суду, заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Дійшовши висновку про фіктивність договору інвестування № 5/2/73 від 21 жовтня 2013 року суд апеляційної інстанції, по-перше, проігнорував та не проаналізував доводи апеляційної скарги щодо реальної передачі майнових прав на об`єкт інвестування - спірну квартиру ОСОБА_3 та щодо направлення на реальну зміну цивільного правовідношення договору інвестування № 5/2/73 від 21 жовтня 2013 року, укладеною між ДП «Дирекцією верстатобуд» та ОСОБА_2 , та додаткової угоди від 28 жовтня 2013 року, укладеної між ДП «Дирекція Верстатобуд», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що виключає можливість визнання цих угод фіктивними. По-друге, суд апеляційної інстанції не врахував висновок про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19, відповідно до якого для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Враховуючи, що на виконання правочину відбулася реальна передача спірної квартири ОСОБА_3 , у цьому випадку відсутні підстави для визнання недійсними з підстав фіктивності договору інвестування № 5/2/73 від 21 жовтня 2013 року та додаткової угоди до цього договору від 28 жовтня 2013 року.
Про поверховість судового розгляду справи свідчить також те, що суд апеляційної інстанції не визначився з процесуальним статусом ОСОБА_8 та фактично не зробив у своєму рішенні висновків про результати розгляду апеляційної скарги ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 як правонаступників померлого ОСОБА_4 . Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_8 без задоволення, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що адвокат Марченко Н. В. не є учасником справи, не оскаржувала особисто рішення суду першої інстанції в цій справі та діяла як представник ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 повноваження адвоката Марченко Н. В. за договором про надання правової допомоги припинилися у зв`язку із смертю ОСОБА_4 (частина перша статті 608 ЦК України). Після залучення до участі у справі правонаступників скаржника ОСОБА_4 , адвокатом ОСОБА_8 був укладений договір про надання правової допомоги з правонаступниками померлого. При цьому висновки щодо результату розгляду апеляційної скарги правонаступників ОСОБА_4 у резолютивній частині постанови апеляційного суду відсутні, що свідчить й про відсутність рішення апеляційного суду з цього приводу.
Рішенням суду першої інстанції в цій справі фактично саме скаржника визнано стороною оспореного договору, при цьому дії ОСОБА_4 по укладенню такого договору інвестування суд визнав усвідомленими, такими, що порушили закон та права позивача як першого інвестора. Також підтвердженням того, що оскарженим рішенням вирішено питання про права за обов`язки ОСОБА_4 є те, що в подальшому під час розгляду Приморським районним судом м. Одеси кримінальної справи № 522/1819/17 за обвинуваченням ОСОБА_4 за частиною четвертою статті 190 КК України в судовому засіданні 23 січня 2019 року представником потерпілого ОСОБА_1 адвокатом Димовчі М. І. було подано суду клопотання про долучений до матеріалів справи копій рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року та постанови Верховного Суду від 21 листопада 2018 року. Вказане клопотання обґрунтовано тим, що цими судовими рішеннями встановлено факт усвідомленого укладання обвинуваченим ОСОБА_11 заднім числом фіктивного договору інвестування № 5/2/73 від 21 жовтня 2013 року між ДП «Дирекція верстатобуд» та ОСОБА_2 та фіктивної додаткової угоди до цього договору від 28 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 , ДП «Дирекція верстатобуд» і ОСОБА_3 , що, на думку представника потерпілого, повністю обґрунтовує склад кримінального правопорушення.
Крім того, в межах вказаного кримінального провадження адвокатом потерпілого ОСОБА_1 подано уточнену позовну заяву, однією із вимог якої є вимога про стягнення з ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 2 000 000,00 грн. При цьому, позов обґрунтовано тим, що керівництво ДП «Дирекція верстатобуд» шахрайським способом, з метою отримання неправомірної вигоди, продало квартиру позивача іншій особі.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі.
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2024 року у справі №  753/5116/18, від 13 травня 2020 року у справі № 715/564/17, від 03 липня 2019  року у справі № 369/11268/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі №  757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18436/16, від 31 березня 2021 року у справі №  201/2832/19).
Ухвалою Верховного Суду від19 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 20 грудня 2006 року між позивачем і ДП «Дирекція верстатобуд» в особі директора ОСОБА_4 був укладений договір № 5/2/73 Р по резервуванню квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 63,47 кв. м та був підписаний Акт виконаних послуг по резервуванню вказаної квартири.
В цей день між позивачем та ДП «Дирекція верстатобуд» в особі директора ОСОБА_4 укладений договір № 5/2/73 купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення, а саме: повного пакету іменних цільових облігацій ДП «Дирекція верстатобуд». Згідно з умовами договору, будівництво зазначеного об`єкту інвестування повинно бути закінчено в ІІ кварталі 2007 року.
Позивач відповідно до умов п.п. 2.2. договору набуває права, що випливають з облігацій, з моменту отримання сертифікату цінних паперів. Пунктом 1.3. договору передбачено, що повний пакет облігацій - це сукупність облігацій, що передається за цим договором, в якій сумарна площа, зазначена в облігаціях, дорівнює загальній площі Об`єкту. Об`єкт - це визначена покупцем квартира та зарезервована за ним за Договором резервування приміщення, що передбачено п.п 1.4 договору.
Відповідно до умов договору купівлі-продажу цінних паперів від 20 грудня 2006 року позивач оплатив повну вартість повного пакету іменних цільових облігацій в сумі 470 947,40 грн, що відповідає загальній площі зарезервованої ним квартири - пл. 63,47 кв. м, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру № 789 від 20 грудня 2006 року, № 97 від 15 лютого 2007 року, № 267 від 14 травня 2007 року та № 291 від 31 травня 2007 року, після чого 14 червня 2007 року ДП «Дирекція верстатобуд» передало позивачу сертифікат облігацій № 35 Серія: «А» на 6 347 цінних паперів, що відповідає загальній площі квартири - пл. 63,47 кв. м.
На підставі заяви директора ДП «Дирекція верстатобуд» ОСОБА_4 від 06 жовтня 2010 року (вих. № 281) розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 06 листопада 2010 року № 1256 - житловому комплексу на АДРЕСА_3 присвоєно нову адресу: АДРЕСА_1 .
15 жовтня 2010 року будинок на АДРЕСА_1 був введений в експлуатацію.
Відповідачі не надали суду доказів здійснення оплати за спірними договорами інвестування, а також доказів того, що відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована в реєстрі власників іменних цінних паперів як інвестор будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , цільові облігації не купувала, квартиру не резервувала, немає акту прийому-передачі від ДП «Дирекція верстатобуд» до ОСОБА_2 .
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України).
Тобто, у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті. В той же час відповідно до пункту четвертого частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року у справі № 753/5116/18, на яку  є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «у разі, якщо доводи заявника про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю і рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті. Верховний Суд наголошує, що вирішення питання, чи стосується рішення суду першої інстанції прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, є першорядним завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю та, відповідно, питання щодо законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не вирішується. Зазначене у повній мірі узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц та у постанові від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, а також Верховним Судом у постанові від 10 вересня 2021 року у справі № 1522/29828/12, в постанові від 28 червня 2023 року у справі №637/46/21, в постанові від 24 квітня 2024 року у справі №548/1887/21».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 715/564/17, на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб. У такому разі рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а і їх процесуальні права, що випливають зі сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи. Висновок про наявність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 зроблено висновок, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 619/134/17 зазначено, що «аналізуючи зміст зазначених норм процесуального права, слід дійти висновку, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках. Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 липня 2017 року не вирішувались питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3, яка не є стороною спірного договору та учасником спірних правовідносин. Обсяг зобов`язань ОСОБА_3 у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення не збільшився. З огляду на викладене, оскільки судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 не вирішувались, апеляційний суд закрив апеляційне провадження».
Юридична особа, хоча вона й є штучним утворенням, невидимим, невідчутним на дотик і таким, що існує лише у вимірі правової дійсності, має універсальну правоздатність, тобто, вона, як і фізична особа, може мати будь-які права й обов`язки, за винятком тих, які по своїй суті можуть належати тільки фізичній особі (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 504/4099/16-ц (провадження № 61-11424сво23)).
Юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (абзац 1 частини першої статті 92 ЦК України).
Дієздатністю юридичної особи, як і особи фізичної, є її здатність набувати для себе цивільні права та здійснювати їх, а також набувати та виконувати цивільні обов`язки. Однак якщо для фізичної особи це є природними діями, які вона виконує власне сама, то юридична особа в силу того, що вона є штучним утворенням, невидимим, невідчутним на дотик і таким, що існує лише у вимірі правової дійсності, набуває прав і обов`язків через, зокрема свої органи управління. Ключовим для дієздатності юридичної особи є діяльність її виконавчого органу. Цей орган може бути одноособовим і колегіальним (наприклад, директор або правління). Директор юридичної особи у разі вчинення правочину юридичною особою виступає в такому разі не як фізична особа, а як орган юридичної особи, тобто є її частиною. Тобто виступ в обороті від імені юридичної особи здійснюється, як правило, її виконавчим органом. При цьому виконавчий орган (наприклад, керівник колегіального виконавчого органу) діє не від свого імені, а від імені юридичної особи (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 16 лютого 2022 року в справі № 554/7761/20 та від 29 березня 2023 року в справі № 592/5841/22).
У пунктах 77 - 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24) зроблено висновок, що «статтею 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Отже, органи юридичної особи, зокрема і загальні збори учасників (акціонерів), у цивільному праві не визнаються учасниками цивільних відносин. Тому, не будучи особою (суб`єктом) цивільного права та не будучи наділеними цивільною дієздатністю, загальні збори учасників (акціонерів) не можуть вчиняти дії, які в цивільному праві визначаються як правочини».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження 
№ 61-11сво17) зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20) вказано, що «відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України, пункту 4 частини третьої статті 2 ГПК України змагальність сторін належить до основних засад (принципів) цивільного та господарського судочинства. Тому судове рішення у справі не може бути використане проти особи, яка не брала участі у цій справі. До того ж протилежний підхід призвів би до порушення статті 6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Оскільки у висновку колегії суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 752/21064/15-ц не враховано положень частини п`ятої статті 82 ЦПК України (частини п`ятої статті 75 ГПК України) у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від цього висновку. З огляду на приписи цих процесуальних норм, особа, що не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку. Тобто таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі».
У постановіВерховного Суду колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі від 05 серпня 2020 року у справі № 700/361/17 (провадження № 51-1840км20) вказано, що «у кримінальному процесуальному праві преюдиції, як загальні положення (правила, факти), в силу яких суд, який здійснює оцінку доказів, вправі вважати встановленими обставини, що мають значення для вирішення кримінальної справи, як такі, що не потребують повторного чи додаткового дослідження, оскільки факт розцінюється суддею як безспірний (встановлений компетентним органом і такий, що спрощує оцінку даних), є допустимими для застосування виключно у випадках, прямо передбачених у КПК. Відповідно до ст. 90 цього Кодексу таким, що має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів, є рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, ст. 90 КПК вказує лише на преюдиціальне значення рішення національного чи міжнародного суду, яким встановлено порушення прав і свобод людини, для вирішення питання щодо допустимості тих чи інших доказів. Таким чином, КПК не містить норми, яка б вказувала на преюдиційне значення судових рішень для доказування фактичних обставин кримінального правопорушення в межах іншого кримінального провадження щодо інших осіб».
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Суд апеляційної інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув та не врахував, що у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі і судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті. В той же час у разі якщо апеляційний суд встановить, що судовим рішенням вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи, це є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. 
Апеляційний суд не врахував, що предметом спору у цій справі є вимоги про визнання недійсними договорів, укладених між ДП «Дирекція верстатобуд», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Директор юридичної особи у разі вчинення правочину юридичною особою виступає як орган юридичної особи, тобто є її частиною, діє не від свого імені, а від імені юридичної особи. Тобто таким рішенням не можуть вирішуватися питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки директора відповідної юридичної особи. ОСОБА_4 не є стороною оспорюваних договорів та учасником спірних правовідносин, оскаржене судове рішення не може бути використане проти нього як особи, яка не брала участі у цій справі. При цьому особа, що не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку, і КПК України не містить норми, яка б вказувала на преюдиційне значення таких судових рішень для доказування фактичних обставин кримінального правопорушення в межах кримінального провадження щодо інших осіб. Тобто таке рішення не буде мати преюдиційного значення для ОСОБА_4 як особи, яка не брала участі у цій справі. 
Апеляційний не встановив, яким чином рішення суду першої інстанції вирішує питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 , тому помилково переглядав справу по суті за його апеляційною скаргою.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержанням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які є правонаступниками ОСОБА_4 , задовольнити.
Постанову Одеського апеляційного суду від 25 червня 2024 року скасувати.
Справу № 522/7233/16-ц направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції постанова Одеського апеляційного суду від 25 червня 2024 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     І. О. Дундар
 
Д. А. Гудима
 
Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко