УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №272/33/24 Головуючий у 1-й інст. Карповець В. В. 
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

        08 серпня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючої судді Шевчук А.М.,   
суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі
цивільну справу №272/33/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор»
на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 18 липня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Карповця В.В. у м.Андрушівці,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» (далі - ТзОВ «Новий Колектор») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 27 квітня 2021 року №27.04.2021-100005532 у сумі 18 000 грн, яка складається із: тіла кредиту - 6 000 грн, процентів – 12 000 грн, також вирішити питання судових витрат на суму 6 422,40 грн, яка складається з судового збору в розмірі 2 422,40 грн та 4 000 грн витрат на правничу допомогу.
Позов обґрунтований тим, що між ТзОВ "Споживчий Центр", правонаступником якого є ТзОВ "Новий Колектор", та  ОСОБА_1 27 квітня 2021 року укладений кредитний договір (оферти) №27.04.2021-100005532 шляхом підписання заявки, що є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до умов договору позичальнику наданий кредит у розмірі 6 000 грн із первинним строком кредитування 14 календарних днів з дати отримання за процентною ставкою "Економ"/"Стандарт". Первинний період користування кредитом - 14 днів із дня його надання, а черговий період користування кредитом кожні наступні 14 днів з дня закінчення первинного періоду. Відповідно до заявки від 27 квітня 2021 року кредитодавцем надано позичальнику кредит у розмірі 6 000 грн із первинним строком на 14 днів, а відповідачем отримані кредитні кошти у розмірі 6 000 грн. Кредитором виконано свої зобов`язання за договором в повному обсязі. В свою чергу відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 13 грудня 2023 року утворилася заборгованість у сумі 18 000 грн. Між ТзОВ "Споживчий Центр" та ТзОВ "Новий Колектор" укладений договір факторингу від 30 листопада 2021 року №301121-1. Відповідно до п.4.1.1 зазначеного договору факторингу фактор має право набувати право вимоги до боржника на всі суми, відступлені йому клієнтом згідно з цим договором. На виконання умов договору укладено реєстр №1, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 27 квітня 2021 року №27.04.2021-100005532 на залишок основної суми кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та інших, передбачених договором платежів, боржником за яким є  ОСОБА_1 . Позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення про відступлення права вимоги за договором факторингу від 30 листопада 2021 року №301121-1 за вих. №618417/2, а також вимога про сплату заборгованості від 30 листопада 2021 року за вих. №618417/3. 
                                                                               
Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 18 липня 2024 року позов задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ "Новий Колектор" заборгованість за кредитним договором від 27 квітня 2021 року №27.04.2021-100005532 в розмірі 6 000 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, а також стягнуті витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 807,47 грн, та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ТзОВ «Новий Колектор» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що суд жодним чином не звернув увагу та не надав правової оцінки тому факту, що умовами кредитного договору передбачено нарахування процентів. Порядок, умови та розміри процентів передбачені кредитним договором, а враховуючи наявність підпису відповідача, такі умови також визнані останньою. З долученої до матеріалів справи копії кредитного договору убачається, що реальна річна процентна ставка за кредитом становить 881,64%, іншим умовам кредитного договору не надано правової оцінки та не прийнято до уваги. Наявна виписка по рахунку (довідка субконто). Суд не надав жодної правової оцінки зазначеному доказу, а також проігнорував відповідну практику Верховного Суду. Суд першої інстанції неправомірно зазначив, що позивачем не надано належних доказів щодо нарахування процентів. Надані позивачем докази є належними, в тому числі і з урахуванням судової практики. Отже, відмова у задоволенні позову в частині стягнення процентів є незаконною.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. При цьому посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права та відсутні підстави для його скасування. Так, кредитний договір від 27 квітня 2021 року не був продовжений та закінчив дію 10 травня 2021 року. Ураховуючи погоджені сторонами умови кредитного договору, вважає, що відсутні підстави для нарахування процентів із 11 травня 2021 року, тобто за межами строку кредитування. Нарахування процентів за межами строку кредитування не допускається, оскільки після спливу строку кредитування кредитор позбавлений права нараховувати проценти, передбачені кредитним договором, якщо інше не передбачено самим кредитним договором.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, тобто стягуючи тіло кредиту та відмовляючи у стягненні процентів, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог у частині нарахування процентів не надано. Так, товариством долучено до позову довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором від 27 квітня 2021 року, згідно з якої неможливо встановити відповідність нарахованих процентів за користування кредитом. Також відсутня виписка за особистим кредитним рахунком позичальника, що є первинним документом та підтверджує наявність заборгованості за процентами.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 27 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір (оферти) в електронній формі №27.04.2021-100005532. 

ОСОБА_1 подала заявку, згідно якої кредитодавцем надано позичальнику кредит у розмірі 6 000 грн із первинним строком кредитування на 14 днів, а відповідачем отримані кредитні кошти у розмірі 6 000 грн строком 14 календарних днів з дати надання. Графік платежів: сума кредиту в розмірі 6 000 грн та проценти у розмірі 1 680 грн сплачуються до 10 травня 2021 року. Максимальний розмір процентів за договором (сумарно процентів за "Економ" та процентів "Стандарт") становить 12 000 грн. Після досягнення максимального розміру проценти не нараховуються (а.с.12-13).

Відповідно до п.2.8 договору орієнтовна реальна річна процентна ставка за кредитом становить 881,64%. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 18 000 грн.

Із копії квитанції Liqpay від 27 квітня 2021 року, призначення якої «Видача за договором №27.04.2021-100005532», вбачається, що на карту НОМЕР_1 перераховані кошти в сумі 6 000 грн (а.с.24).

Між ТзОВ "Споживчий Центр" та ТзОВ "Новий Колектор" укладений договір факторингу від 30 листопада 2021 року №301121-1. Відповідно до п.4.1.1 зазначеного договору факторингу, фактор має право набувати право вимоги до боржника на всі суми, відступленій йому клієнтом згідно з цим договором.

На виконання умов договору укладено реєстр №1, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 27 квітня 2021 року №27.04.2021-100005532 на залишок основної суми кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та інших, передбачених договором платежів, боржником за яким є  ОСОБА_1 .

Позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення про відступлення права вимоги за договором факторингу №301121-1 від 30 листопада 2021 року за вих.№618417/2, а також вимога про сплату заборгованості від 30 листопада 2021 року за вих.№618417/3.

За таких обставин, після підписання реєстру прав вимог до фактора перейшли всі права та обов`язки клієнта, як сторони, які виникли на підставі кредитного договору в обсязі і на умовах, що існують на момент укладення договору факторингу.

Договір факторингу на вимогу сторін чи зацікавлених осіб не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена ст.204 ЦК України, не спростована.

Отже, відбулася зміна кредитора, а саме, ТзОВ «Новий колектор» набуло статусу нового кредитора за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 

ОСОБА_1 , прийнявши умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання їх електронним цифровим підписом за допомогою одноразового ідентифікатора, у порушення умов вказаного договору не виконала своїх зобов`язань щодо повернення кредиту в розмірі та на умовах, визначених укладеним правочинам, презумпція правомірності якого не спростована.

Згідно з довідки про розмір простроченої заборгованості за кредитним договором від 27 квітня 2021 року №27.04.2021-100005532», наданої позивачем, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 13 грудня 2023 року становить 18 000 грн, з яких: 6 000 грн прострочене тіло кредиту; 12 000 грн прострочені проценти.

Колегія суддів погоджується із визначеним позивачем розміром заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) в розмірі 6 000 грн.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з розміром нарахованих процентів за користування кредитними коштами за кредитним договором від 27 квітня 2021 року №27.04.2021-100005532» в розмірі 12 000 грн, виходячи з наступного.

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до ст.251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом частини першої ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12 та від 31 жовтня 2018 року в справі №202/4494/16-ц, яка в силу частини четвертої ст.263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.

За умовами кредитного договору від 27 квітня 2021 року №27.04.2021-100005532  сторони встановили строк кредитування 14 днів, тобто до 10 травня 2021 року, включаючи дату отримання та повернення позики.

Порядок та підстави нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, зокрема кредитними коштами банку, передбачені ст.ст.1048 та 1056-1 ЦК України.

Частиною першою ст.1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ст.1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст.76,77 ЦПК України).

Згідно з вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України.

Із долученої до матеріалів справи копії кредитного договору убачається, що реальна річна процентна ставка за кредитом становить 881,64% (а.с.12).

Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Новий Колектор» надало довідку субконто (виписку) (а.с.9).

Субконто дійсно є зведеним документом, який складається на підставі первинних документів. Проте, у цій справі матеріали не містять доказів, які б підтверджували, що цей документ був погоджений з відповідачем. Отже, не можна стверджувати, що фактичні обставини у цій справі та у справі №161/16891/15 є однаковими, а тому висновок, висловлений Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року, не є релевантним до спірних правовідносин.

Оскільки позивач належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог у частині нарахованих процентів не надав, підстав для задоволення позову в цій частині не убачається.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно вирішив справу на підставі досліджених доказів та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії»).
Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» залишити без задоволення. 
Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 18 липня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 частини третьої ст.389 ЦПК України.

Головуюча Судді: