Справа № 127/8720/25 
Провадження № 33/801/901/2025
Категорія: 156 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач: Береговий О. Ю.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 серпня 2025 року	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі судді судової палати у цивільних справах Берегового О.Ю.,
розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2025 року у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №271789 від 15 березня 2025 року, 14 березня 2025 року о 23:50 год. у м. Вінниці по вул. Магістратській, 5 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Skoda», д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку проводився із застосуванням спеціального технічного приладу «Drager Alcotest 6820», результат позитивний – 1,97‰. Проводилася безперервна відеофіксація на портативний відеореєстратор №470753, №470762. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9а Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2025 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000,00 грн з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 605,60 грн судового збору. 
Не погоджуючись із такою постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує її в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржувану постанову винесеною без урахування усіх фактичних обставин справи, за неналежного дослідження доказів, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати, а справу закрити у зв`язку із недоведеністю у його діях складу адміністративного правопорушення. Одночасно у апеляційній скарзі ОСОБА_1 порушує питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови суду, обґрунтовуючи його тим, що він не був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, зокрема клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд дійшов висновку, що дане клопотання належить залишити без задоволення, а апеляційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, виходячи із наступного.
Згідно з ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Суд може поновити строк на апеляційне оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, якщо його було порушено з поважних причин.
Під поважними причинами пропущення процесуального строку слід розуміти неможливість особи подати заяву у визначений законом строк у зв`язку з такими обставинами, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що подала заяву про перегляд судових рішень, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.
Також слід зазначити, що при розгляді заяви про поновлення пропущеного строку, апеляційний суд перевіряє тільки поважність причин пропуску строку або їх відсутність, і не може давати оцінку процесуальним діям та документам по справі або прийнятому судом рішенню.
Із матеріалів справи слідує, що справа призначалася до розгляду у суді першої інстанції неодноразово, востаннє на 14 квітня 2025 року. Постанова Вінницького міського суду Вінницької області винесена 14 квітня 2025 року за відсутності ОСОБА_1 . При цьому, судова повістка скаржнику про виклик до суду на 14 квітня 2025 року надсилалася за місцем його проживання, зазначеним у адміністративних матеріалах, за адресою: АДРЕСА_1 , проте, поштове відправлення повернулося до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно супровідного листа від 14 квітня 2025 року, тобто того ж дня, копія постанови суду першої інстанції була направлена безпосередньо ОСОБА_1 за місцем його проживання.
Доводи скаржника про те, що кореспонденція суду була направлена на неточну (некоректну) адресу спростовуються наявним у справі конвертом, у якому вказана правильна адреса. До того ж, протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 підписав без зауважень, тобто підтвердив правильність зазначеної адреси місця проживання.
Оскільки, інших даних в матеріалах справи зазначено не було, як і не було зазначено іншої адреси, суд першої інстанції використав всі заходи, передбачені ст. 277-2 КУпАП для повідомлення  ОСОБА_1 про дату та місце розгляду справи.
Разом із тим, апеляційна скарга подана ОСОБА_1 лише 06 серпня 2025 року, тобто більш як через три місяці з дня винесення постанови, тобто вочевидь поза межами встановленого законом строку на апеляційне оскарження.
Чинні норми КУпАП стосовно права на оскарження постанови місцевого суду у справі про адміністративні правопорушення за аналогією з правом на доступ до суду, закріпленим у пункті першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, забезпечують законну мету і не порушують саму сутність цього права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані ( рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», № 17160/06 та № 35548/06, параграф 34 від 21 грудня 2010 року ). Можливість поновлення строку не є необмеженою, оскільки сторони у розумінні певного інтервалу часу повинні вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження ( див. mutatis mutandis, рішення у справах «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, пункт 27, від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» ( ухвала ), заява № 50966/99 від 14 жовтня 2003 року ). 
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , достовірно знаючи про те, що відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення та знаючи, що розгляд справи за даним протоколом буде проводитись в суді, тривалий час не цікавився результатом процесуального руху та розгляду щодо нього адміністративної справи, тобто, належить констатувати безпідставне зволікання особи у відповідній реалізації своїх прав щодо апеляційного оскарження судової постанови.
Будь-яких інших посилань на поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження клопотання не містить, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає підстав для поновлення ОСОБА_2 строку на апеляційне оскарження.
У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2010 року суд вказав, що необґрунтоване поновлення строку оскарження остаточного рішення по справі зі спливом значного періоду часу без обґрунтованих підстав порушує принцип правової визначеності, і як наслідок тягне порушення ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.
Наведена скаржником причина пропуску строку на апеляційне оскарження не перебуває у площині поважних причин, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто такі, що не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами, труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до апеляційної інстанції у строк, визначений законом і такі обставини мають бути підтверджені скаржником.
Отже, наявність суттєвих перешкод у своєчасній реалізації ОСОБА_3 права на апеляційне оскарження судового рішення, строк якого згідно ст.294 КУпАП обчислюється з дня винесення постанови, ініціатором заяви не наведені і апеляційним судом не встановлені, що у своїй сукупності засвідчує відсутність поважних причин пропуску строку на оскарження.
Таким чином, в задоволенні заяви про поновлення строку апеляційного оскарження ОСОБА_1 слід відмовити, апеляційну скаргу повернути скаржнику у відповідності до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП.
Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

постановив:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2025 року, а апеляційну скаргу повернути особі, яка її подала.
Постанова апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького
апеляційного суду О. Ю. Береговий