Дата документу 25.07.2025 Справа № 337/1059/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №337/1059/23 Головуючий у першій інстанції: Коттляр А.М.
Провадження № 22-ц/807/1095/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
25 липня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Кочеткової І.В.,
Трофимової Д.А.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Хортицький відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей, -

В С Т А Н О В И ЛА:
У лютому 2023 року представник позивача адвокат Семенова О.Г. звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання їхньої неповнолітньої доньки. 
Позивачка зазначає, що шлюб між сторонами було укладено 09.06.2010, а розірвано 20.05.2016. Згідно з рішенням суду від 03.12.2018, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 21.09.2018 до досягнення дитиною повноліття. Однак відповідач систематично ухиляється від виконання цього обов`язку, що призвело до значної заборгованості. Виконавче провадження № 59650410, відкрите 25.07.2019, не забезпечило своєчасне стягнення аліментів.
Станом на 01.11.2022 року, заборгованість відповідача за аліментами становила 60 572,70 грн, що підтверджується довідкою державного виконавця. Відповідач не оскаржував нарахування заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, у разі прострочення сплати аліментів, одержувач має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення, але не більше 100% від суми заборгованості. Позивачка провела відповідний розрахунок і просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 60 572,70 грн.
Просили суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 60 572,70 грн. 
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 року подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування частини 2 статті 196 СК, яка дозволяє суду зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального стану платника аліментів.
22 липня 2025 року від представника ОСОБА_5 – ОСОБА_6 надійшли пояснення усправі.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.2 ст.369 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 09 червня 2010 року був укладений шлюб, який був розірваний 20 травня 2016 року рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя по справі № 337/1319/16-ц.
Від шлюбу сторони у справі мають спільну неповнолітню дитину - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після розірвання шлюбу дочка проживає разом з позивачкою та знаходяться на повному її утриманні, чого відповідач не заперечує. 
Відповідно до рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя, справа №337/4252/18 від 03.12.2018 р. з Відповідача було стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 21.09.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Внаслідок невиконання відповідачем рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 03.12.2018 року за ним утворилася заборгованість по виплаті аліментів на утримання доньки за період з 01.08.2019 року по 01.11.2022 року в розмірі 60 572 грн. 10 коп.
У позовній заяві представник позивача слала розрахунок пені по аліментам, відповідно якого розмір пені за несвоєчасну сплату аліментів складає 464 823,64 гривень. 
Згідно розрахунку заборгованості, складеного державним виконавцем 01.01.2025 року, у ОСОБА_5 заборгованість по сплаті аліментів відсутня, наявна переплата в сумі 28 197,67 гривень. 
Відповідно відомостей з Пенсійного фонду України щодо суми заробітку, нарахованого ОСОБА_5 за період, у якому виникла заборгованість, видно, що ОСОБА_5 почав отримувати дохід, починаючи з липня 2022 року, до цього жодного доходу не мав. Загалом за 2022 рік отримав 523 057,01 грн., за 2023 рік отримав 826 883,49 грн., за 2024 рік 556 537,10 грн. Відомості за 2019, 2020, 2021 роки у довідці відсутні. 
ОСОБА_5 має статус учасника бойових дій, перебував на військовій службі з 24.07.2022 року, був звільнений з військової служби 24.09.2024 року
Відповідач ОСОБА_5 зареєстрував шлюб із ОСОБА_9 06.09.2019 року, внаслідок чого змінив прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 ».
Відповідач має матір ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка має ряд хвороб, пов`язаних із гіпертонією.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання від відповідача неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за весь строк прострочення сплати аліментів, який починає свій перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. При цьому, суд першої інстанції вважав можливим застосувати положення частини 2 статті 196 СК України та зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану ОСОБА_5 .
Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. 
Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.
Положеннями ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.
Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожний місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.
Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.
Законодавець встановив розмір пені - 1 % за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, в який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, до дня, в який проведена сплата заборгованості, чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.
Таке правило застосовується в разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.
Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, в якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості), та помножити та один відсоток.
Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів прострочення х 1 %.
За цим правилом обчислюється пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обчисленої за кожним місячним (періодичним) платежем.
Якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.
Перебіг строку прострочення починається з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.
У разі якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).
Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що у даній справі наявні два розрахунки заборгованості по аліментам. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, розмір заборгованості станом на 01 листопада 2022 року складає 60572,70 грн. У розрахунку, наданого відповідачем, борг по аліментам відсутній, наявна переплата.
Так, ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду 28 лютого 2023 року, провадження у справі відкрито 10 березня 2023 року. Згідно розрахунку сума боргу в лютому 2023 склала 103 564,60 грн. 
Проте, в березні ОСОБА_5 сплатив 135 461,13 грн., тим самим повністю сплативши наявний борг, в результаті чого в березні 2023 року заборгованість по аліментам у ОСОБА_5 була відсутня, була наявна переплата в сумі 31 896,53 грн.
Починаючи з березня 2023 року, ОСОБА_5 вчасно сплачував аліменти та не мав заборгованості, кожного місяця до грудня 2024 року у відповідача заборгованість відсутня, або наявна переплата. 
Отже на момент пред`явлення позову 28 лютого 2023 року, 100 відсотків заборгованості по аліментам складало 103 564,60 грн., а тому пеня не може перевищувати цю суму. 
Однак, при вирішенні спору по суті позовних вимог, суд не може вийти за межі позовних вимог, а саме заявленої до стягнення суми в розмірі 60 572,70 грн.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що неустойка, яка підлягає стягненню з ОСОБА_5 , не може перевищувати 60 572,70 грн.
Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку застосувавши положення частини 2 статті 196 СК України та зменшивши розмір неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача до 10 000 гривень, з з огляду на наступне.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670 сво 19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. 
У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. 
При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_13 на підставі рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя по справі №337/4252/18 від 03.12.2018 р. має сплачувати на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх неповнолітньої доньки – ОСОБА_8 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 21 вересня 2018 року.
Судом першої інстанції, не зазначено якими саме доказами підтверджується факт того, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась не з вини ОСОБА_14 .
Матеріали справи не містять доказів, що відповідачем здійснювалось вжиття усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання зі сплати аліментів.
Крім того, ОСОБА_15 не заперечував існування у нього заборгованості зі сплати аліментів та її погашення частинами на протязі певного часу. 
Отже, суд першої інстанції помилково зазначив про відсутність вини відповідача у наявності заборгованості зі сплати аліментів, оскільки ним не спростовано презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що є правовою підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
Таким чином, позивачка має право на стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі заборгованості зі сплати аліментів, яка існувала на момент звернення нею до суду з позовом про стягнення пені, тобто у розмірі 60 572,70 грн.
Колегія суддів також враховує висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) які зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  знайшли своє підтвердження під час розгляду справи колегією суддів.
Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (частина перша статті 133 ЦПК України).
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Приписами частини першої статті 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі – Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VІ гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
У частині третій статті 141 ЦПК передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК).
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі №372/1010/16-ц.
Встановлено, що професійна правова допомога ОСОБА_1 надавалася адвокатом Семеновою О.Г. на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1353297 від 15 лютого 2023 року, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № 85 від 26 липня 2022 року, а також вищезазначеного договору про надання правової допомоги.
На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. до суду надано копії: договору про надання правничої (правової) допомоги від 26 липня 2022 року; додаткової угоди до договору про надання правничої (правової) допомоги від 26 липня 2022 року від 31 березня 2025 року; акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до договору про надання правничої (правової) допомоги від 26 липня 2022 року від 05 квітня 2025 року; платіжної інструкції від 05.04.2025 року про сплату 5000,00 гривень за складання та подання до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2025 року у справі №337/1059/26 від 14.03.2025 р.
Колегія також враховує правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, за якими суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
З огляду на зазначене, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Колегія суддів з врахуванням вимог розумності і справедливості, враховуючи відсутність клопотання про зменшення судових витрат, прийшла до висновку про задоволення вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн., які слід стягнути з відповідача на користь позивача.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
При зверненні до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 судовий збір не сплачувала відповідно до Закону України «Про судовий збір». 
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до підпункту 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір»).
Позов заявлено в повному обсязі, таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за ставками 2023 року за подання позову - 1073,60 грн та за подання апеляційної скарги з урахуванням пониженого коефіцієнту 0,8 – 1 288,32 грн, що в загальному складає 2 361,92 грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  – задовольнити.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2025 року скасувати, ухвалити постанову наступного змісту.
Позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 , третя особа:  Хортицький відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей – задовольнити в повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_5  на користь ОСОБА_1  неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 60 572 гривні 70 копійок (шістдесят тисяч п`ятсот сімдесят дві гривні сімдесят копійок).
Стягнути з ОСОБА_5  на користь ОСОБА_1  судові витрати пов`язані з отриманням професійної правничої допомоги у розмірі 5 000 гривень 00 копійок (п`ять тисяч гривень 00 копійок).
Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 2 361 гривня 92 копійки (дві тисячі триста шістдесят одна гривня дев`яносто дві копійки).
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 25 липня 2025 року.

Головуючий

Судді: