ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 червня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/31305/24	
(суддя Ремез К.І., м. Дніпро)
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Шальєвої В.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року у справі №160/31305/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
                                                                 ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 22 листопада 2024 року звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 згідно з яким, просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частині НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та стягнути на користь позивача середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 474 грн. 82 коп. у день з 14.09.2019 по 14.03.2020 терміном 182 календарних днів складає 86 417 грн. 24 коп. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що при його звільненні з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні відповідно до положень статті 117 КЗпП України. 
Фактично остаточний розрахунок відповідач здійснив з ним 20.11.2024 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 року у справі 160/18621/24. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2019 по 14.03.2020 включно. 
Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2019 по 14.03.2020 включно у сумі 86310,03 грн.
У задоволені позову в інший частині відмовив.
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідач своєчасно не виплатив належні позивачу на день звільнення суми, тому наявні підстави для застосування судом до відповідача наслідків, передбачених частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в частині задоволення позову, відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволені позову відмовити.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що на позивача не поширюється норма статті 117 КЗпП України, середній заробіток підлягає зменшенню. 
Крім того, посилається на необхідність застосування по справі позиції Європейського суду з прав людини у справі «Меньшикова проти України». 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції з`ясовано, що «у даній справі позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на отримання грошового забезпечення у належному розмірі, що встановлено рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 у справі №160/18621/24, просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 2017-2019 роки.
Отже, на підставі довідки форми ОК-7 встановлено, що за останні два місяця роботи заробітна плата складала 29439,00 грн. за 44 робочі дня (29439,00 грн / 44 робочі дні =669,07 грн). Середньоденна заробітна плата позивача становить 669,07 грн.
Відтак, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, але не більше як за шість місяців обчислена відповідно до положень статті 117 КЗпП України з урахуванням Порядку №100, становить 669,07 грн х 129 = 86310,03 грн.»
Визнання бездіяльності відповідача протиправною та стягнення на користь позивача середнього  заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.
Згідно зі ст. 116 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача зі служби) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже,  відповідності до ч. 2 ст. 117 КЗпП України суд має право визначити суму відшкодування за наявності спору про розмір належних звільненому працівнику сум.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексації грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Приписами 116 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні.
Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всі належні йому суми при звільненні, не залежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.
З матеріалів справи вбачається, що позивач згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1  від 13.09.2019 року звільнений зі служби із закінченням строку контракту 13 вересня 2019 року (а.с.18).
Згідно з рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 року №160/18621/24 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошеву компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 р. 
На виконання вказаного рішення 20.11.2024 року відповідач виплатив позивачу суму у розмірі 14092,69 грн.
Зазначені обставини сторонами спору не оспорюються.        
Отже, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні було здійснено відповідачем з порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а тому наявні правові підстави, визначені ст. 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку тобто з 14.09.2019 по 19.11.2024 року. 
Проте представник позивача, звертаючись до суду з позовом, просив визначити розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого ст. 117 КЗпП України, розміром середнього заробітку «за період з 14.09.2019 по 14.03.2020, який складає 182 календарні дні».
Отже, суд першої інстанції розглянув справу в межах цих вимог та позивач рішення суду з цього приводу не оскаржив. 
Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на зазначене, з урахуванням доводів апеляційної скарги та неможливість погіршення становища відповідача за його апеляційною скаргою, розрахунок належних до стягнення з відповідача на користь позивача сум середнього заробітку за «час затримки розрахунку при звільненні», за заявлений позивачем період з 14.09.2019 р по 14.03.2020 р (включно)  виглядає наступним чином.
Згідно з даними довідки форми ОК-7 встановлено, що заробітна плата позивача за липень 2019 року складає 14719,50 грн, за серпень 2019 року -14719,50 грн. Отже сума середньоденного грошового забезпечення дорівнює 474,82 грн, виходячи з розрахунку  14719,50 грн + 14719,50 грн = 29439 грн/62 календарних дні = 474,82 грн (а.с.20-22). 
Відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (визначений позивачем як сума за період з 14.09.2019 по 14.03.2020 року), обчислена відповідно до положень статті 117 КЗпП України з урахуванням Порядку №100, становить 474,82 грн х 183 дні = 86892,06 грн.
Однак, суд першої інстанції враховуючи вимоги позивача та зобов`язавши відповідача нарахувати та виплати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 14.09.2019 по 14.03.2020,  неправильно здійснив його розрахунок та як наслідок неправильно визначив його розмір. 
Між тим враховуючи доводи відповідача про безпідставне не застосування судом першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обставин того, що позивач звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості через п`ять років після звільнення, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне. 
Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) суд має право визначити суму відшкодування за наявності спору про розмір належних звільненому працівнику сум.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, враховуючи:
-  розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-  період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;
- співмірність  розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З огляду на це, вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що і було зроблено судом першої інстанції під час розгляду цієї справи.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приймає до уваги викладені обставини справи, а також очевидну неспівмірність розміру заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача щодо звернення до суду через п`ять років після звільнення, відсутності спору на час звільнення, вважає за необхідне зменшити розмір такого відшкодування, визначивши його у розмірі суми 14092,69 грн, яка не була виплачена позивачу під час звільнення та яку слід стягнути на користь позивача з відповідача. 
Щодо доводів відповідача про те, що спірні правовідносини не регулюються КЗпП України, а  стосуються питання проходження військової служби, яке підпадає під регулювання положень Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, які, у свою чергу, не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також цей акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації. Слід зазначити, що спеціальним законодавством, дійсно не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних йому сум. Проте, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах Верховним Судом у постановах від 30.01.2019 по справі №805/4523/16-а, від 31.10.2019 по справі № 825/598/17 зроблено висновок про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Щодо посилань відповідача на незастосування судом першої інстанції рішення ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України.
Колегія суддів вважає безпідставним застосування у цій справі рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Меньшакова проти України" (заява № 377/02, рішення 08 квітня 2010 року), оскільки у справі "Меньшакова проти України" ЄСПЛ визнав прийнятними скарги заявниці на порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - ЄКПЛ, Конвенція) в аспекті права на розгляд справи у розумний строк і доступу до суду. 
У справі, що переглядається в апеляційному порядку, не ставляться питання, що охоплені статтею 6 ЄКПЛ у вказаних аспектах. Отже, правова позиція ЄСПЛ, використана у справі "Меньшакова проти України", не може бути застосовною у цій справі.
За наведених обставин таке використання рішень ЄСПЛ спотворює саму суть застосування практики ЄСПЛ як джерела права, яким тлумачаться норми Конвенції.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №826/19197/16, яка у відповідності до положень частини 5 статті 242 КАС України є обов`язковою для врахування судом апеляційної інстанції.
З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про ухвалення судом першої інстанції рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для його скасування та прийняття нової постанови, якою позов слід задовольнити частково.
Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 2 частини 1 статті 315, пунктом 4 частини 1 статті 317, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

                                                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - задовольнити частково. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року у справі №160/31305/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1  щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2019 по 14.03.2020 року (включно).  
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2019 по 14.03.2020 року (включно) в розмірі 14092,69 грн, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні позову в іншій частині відмовити. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                    Повне судове рішення складено 11 червня 2025 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва