ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 678/969/24
Провадження № 22-ц/820/1428/25

Хмельницький апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,
секретар судового засідання Кошельник В.М.,
з участю прокурора,
представника відповідача, 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури на рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 15 квітня 2025 року, суддя Цибульський Д.В., у справі за позовом керівника Летичівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Летичівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», Хмельницька обласна військова адміністрація, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, про повернення земельної ділянки у комунальну власність,

встановив:

В липні 2024 року прокурор в інтересах держави в особі Летичівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про повернення у комунальну власність територіальної громади Летичівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області земельної ділянки, загальною площею 2 га, з кадастровим номером 6823081600:03:002:0006.
В обґрунтування позовних вимог прокурор вказав, що наказом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 11 вересня 2017 року №22-19173-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 2 га, кадастровий номер 6823081600:03:002:0006, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів Горбасівської сільської ради (Летичівська селищна територіальна громада), у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 . 
В подальшому, 03 лютого 2022 року ОСОБА_4 , відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки №265, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Лаврентьєвою В.В., продала земельну ділянку ОСОБА_2 , який цього ж дня зареєстрував своє право власності на неї (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1353318168230). 
Зазначив, що вищевказана земельна ділянка вибула з державної власності незаконно, оскільки вона розміщена в межах земельної ділянки загальною площею 60,2 га, яка знаходиться на території Горбасівської сільської ради (на даний час Летичівської селищної ради Хмельницького району), яка відведена для консервації шляхом заліснення відповідно до Проєкту консервації деградованих та малопродуктивних земель на території Летичівського району (на даний час Летичівської селищної ради Хмельницького району), затвердженого наказом Головного управління Держземагентства у Хмельницькій області №126 від 31 жовтня 2013 року. 
На спірній земельній ділянці ростуть багаторічні лісові насадження дуба та клена, відтак ОСОБА_4 , як особа, якій було відчужено земельну ділянку наказом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області та ОСОБА_2 , який придбав цю земельну за договором купівлі-продажу, проявивши розумну обачність, не могли не знати про незаконність набуття ними цієї земельної ділянки, яка була заліснена. 
Рішенням Хмельницького апеляційного суду від 13 грудня 2018 року у справі №686/4423/18, яке набрало законної сили, наказ ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 31 жовтня 2013 року №126 «Про затвердження робочих проектів землеустрою щодо консервації деградованих та малопродуктивних земель», яким затверджено робочі проекти землеустрою щодо консервації деградованих та малопродуктивних земель державної власності за межами населених пунктів Віньковецького, Летичівського та Хмельницького районів Хмельницької області, загальною площею 1196,3804 га, згідно з додатком, до яких включені і землі Горбасівської сільської ради, загальною площею 60,2 га, в тому числі і спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6823081600:03:002:0006, не визнано незаконним та він є чинним. 
На думку позивача, на момент прийняття наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 11 вересня 2017 року №22-19173-СГ про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки з кадастровим номером 6823081600:03:002:0006, зазначена земельна ділянка не могла використовуватися для ведення особистого селянського господарства, оскільки була законсервована шляхом заліснення, відтак підлягає поверненню належному розпоряднику у комунальну власність. 
Рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 15 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Мотивуючи рішення суд вказав на відсутність у справі доказів на підтвердження обставин щодо накладення спірної земельної ділянки на земельну ділянку деградованих та малопродуктивних земель державної власності на території Летичівського району Хмельницької області. 
Судове рішення, прийняте за наслідками розгляду даної справи, безпосередньо впливатиме на законні права та інтереси ТОВ «ОЛМА АГРОГРУП», як володільця речового права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6823081600:03:002:0006, яке прокурором до участі в справі як співвідповідача залучено не було. 
До спірних правовідносин підлягає застосування положення закону про витребування майна з чужого незаконного володіння, однак прокурор заявив вимогу про повернення земельної ділянки, що є неналежним способом захисту порушеного права.
В апеляційній скарзі прокурор просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. 
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суду було надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, в тому числі щодо накладення спірної земельної ділянки на землі, відведені для заліснення на території Летичівського району Хмельницької області.
Прокурором вживалися дії щодо залучення орендаря ТОВ «ОЛМА АГРОГРУП» до участі у справі, але суд відмовив у задоволенні клопотання про повернення до процесуальної стадії підготовчого провадження. 
Зазначив, що у спірних правовідносинах належним способом захисту є саме повернення, а не витребування земельної ділянки, яка віднесена до земель природоохоронного призначення і не може набуватись у приватну власність. 
У відзиві на апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру в Хмельницькій області просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При розгляді клопотання заявника про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та в подальшому при переданні земельної ділянки у власність фізичній особі було встановлено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення, обмежень щодо передання її у власність не було.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказав, що доводи прокурора щодо належності спірної земельної ділянки до малопродуктивних земель є безпідставними, належними доказами не підтверджені. Відомості про земельну ділянку, яка на думку прокурора є малопродуктивною та підлягає залісненню, до складу якої входить спірна земельна ділянка, до Державного земельного кадастру не вносилися, кадастровий номер їй не присвоєно. Зазначив, що прокурором не пред`явлено позов до ТОВ «ОЛМА АГРОГРУП», яке є орендарем, що є самостійною підставою для відмови в позові. Доводи прокурора, що належним способом захисту є повернення, а не витребування земельної ділянки суперечить законодавству, обрання неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові.
Прокурор у суді підтримав доводи апеляційної скарги. 
Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти апеляційної скарги.
Інші учасники справи в суд не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Встановлено, що наказом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 16 червня 2017 року №22-12650-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» надано дозвіл ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.
Місце розташування об`єкта землеустрою - за межами населених пунктів Горбасівської сільської ради (6823081600:03:002:0006), орієнтовний розмір земельної ділянки 2 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
Наказом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 11 вересня 2017 року №22-19173-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 , яка розташована за межами населених пунктів Горбасівської сільської ради. Надано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, загальною площею 2 га, кадастровий номер 6823081600:03:002:0006, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану за межами населених пунктів Горбасівської сільської ради (Летичівська селищна територіальна громада) Летичівського району Хмельницької області.
15 вересня 2017 року ОСОБА_4 зареєструвала своє право власності на вказану земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1353318168230).
ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 лютого 2022 року №265, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Лаврентьєвою В.В., продала земельну ділянку ОСОБА_2 , який в цей же день зареєстрував своє право власності на неї (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1353318168230).
На даний час спірна земельна ділянка перебуває в оренді у ТОВ «OЛMA АГРОГРУП», на підставі договору оренди б/н від 14 лютого 2022 року, строк оренди визначено у 7 років. Право оренди зареєстровано у встановленому законом порядку.
Розпорядженням Летичівської РДА №467/2009-р від 30 жовтня 2009 року було затверджено схему консервації малопродуктивних, деградованих та непридатних для сільськогосподарського використання земель державної власності на території Летичівського району, яку розроблено на виконання програми розвитку земельних відносин у Летичівському районі на 2001-2010 роки, враховуючи подання відділу Держкомзему у Летичівському районі, з метою забезпечення підвищення і відтворення родючості ґрунтів, раціонального використання, а також охорони земельних ресурсів району.
Відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 10 вересня 2013 року №106 «Про надання дозволу ДП «Хмельницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на складання робочих проектів землеустрою щодо консервації деградованих та малопродуктивних земель», були складені робочі проекти землеустрою щодо консервації деградованих та малопродуктивних земель державної власності за межами населених пунктів Віньковецького, Летичівського та Хмельницького районів Хмельницької області, загальною площею 1196,3804 га.
Оригінал проекту землеустрою щодо консервації деградованих та малопродуктивних земель на території Летичівського району, розробленого на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 10 вересня 2013 року №106 «Про надання дозволу ДП «Хмельницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на складання робочих проектів землеустрою щодо консервації деградованих та малопродуктивних земель» втрачено, що визнано сторонами в суді. 
Наказом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 31 жовтня 2013 року №126 «Про затвердження робочих проектів землеустрою щодо консервації деградованих та малопродуктивних земель» затверджено робочі проекти землеустрою щодо консервації деградованих та малопродуктивних земель державної власності за межами населених пунктів Віньковецького, Летичівського та Хмельницького районів Хмельницької області загальною площею 1196,3804 га згідно з додатком, до якого включені і землі Горбасівської сільської ради загальною площею 60,2 га.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до пункту «д» частини першої статті 164 ЗК України охорона земель включає консервацію деградованих і малопродуктивних сільськогосподарських угідь.
Статтею 1 Закону України «Про охорону земель» передбачено, що консервація земель полягає у припиненні господарського використання на визначений термін та залуження або залісення деградованих і малопродуктивних земель, господарське використання яких є екологічно та економічно неефективним, а також техногенно забруднених земельних ділянок, на яких неможливо одержувати екологічно чисту продукцію, а перебування людей на цих земельних ділянках є небезпечним для їх здоров`я.
Відповідно до вимог частини другої статті 171, статті 172 ЗК України, (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), до малопродуктивних земель відносяться сільськогосподарські угіддя, ґрунти яких характеризуються негативними природними властивостями, низькою родючістю, а їх господарське використання за призначенням є економічно неефективним.
Консервації підлягають деградовані і малопродуктивні землі, господарське використання яких є екологічно небезпечним та економічно неефективним. Консервація земель здійснюється шляхом припинення їх господарського використання на визначений термін та залуження або заліснення. Консервація земель здійснюється за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на підставі договорів з власниками земельних ділянок. Порядок консервації земель встановлюється законодавством України.
Частиною четвертою статті 172 ЗК України передбачено, що порядок консервації земель встановлюється законодавством України.
За змістом статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19)). 
Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини перша та друга статті 20 ЗК України).
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Відповідно до частини другої статті 1 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).
Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізовується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
Відповідно до частин другої, третьої статті 56 ЗК України, (в редакції на час набуття у власність земельної ділянки ОСОБА_5 ), громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.
Відповідно до положень статті 12 ЛК України, (в редакції на час набуття у власність земельної ділянки у власність ОСОБА_5 ), громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів. Ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом.
Громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі.
Ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.
Приписами статті 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Зміст частин першої, другої, шостої-десятої цієї статті свідчить про те, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір розміру та мети використання земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються в порядку, встановленому статтею 151 ЗК України. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження №12-304гс18).
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункти 65-67)).
Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункти 70-71)).
Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.
З урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.
Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах №488/5027/14-ц (пункт 95) і №488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі №344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі №914/2618/16 (пункт 37)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово приходила до висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц).
У справі, що переглядається, прокурор просив суд повернути у комунальну власність територіальної громади Летичівської селищної ради земельну ділянку, кадастровий номер 6823081600:03:02:0006, загальною площею 2 га, посилаючись на те, що вона накладається на деградовані та малопродуктивні землі, які розташовані на території Горбасівської сільської ради Летичівського району (на даний час Летичівської селищної ради Хмельницького району), та які були законсервовані шляхом їх заліснення.
Колегія суддів зазначає, що такі вимоги за встановлених обставин справи, не є необхідним та ефективним способом захисту порушених прав, що не приводить до їх поновлення.
Ефективним способом захисту у цій справі є вимога про витребування земельної ділянки, однак прокурор відповідних вимог про витребування спірної земельної ділянки на користь її належного розпорядника не заявив, наполягав на задоволенні саме негаторного позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту.
Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі №707/2476/22 від 28 лютого 2024 року у справі №175/3002/21.
З огляду на висновки у цій справі щодо відмови у задоволенні позову прокурора у зв`язку з обранням неправильного способу захисту, апеляційний суд не дає оцінки доводам прокурора по суті спору. 
Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 09 квітня 2025 року у справі №621/1476/22, від 01 лютого 2023 року у справі №676/6114/19.
Посилання прокурора про те, що у даній справі вимоги про витребування заявлені бути не можуть, позаяк спірна земельна ділянка не може перебувати у власності фізичної особи колегія суддів відхиляє, оскільки таке твердження суперечить положенням статті 56 ЗК України, статті 12 ЛК України, в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.
Разом з тим, як вбачається зі змісту мотивувальної частини судового рішення суд, правомірно відмовивши у задоволенні позову, в той же час послався на недоведеність порушеного права позивача, та незалучення в якості належного співвідповідача ТОВ «ОЛМА АГРОГРУП». 
Оскільки такі висновки суду з урахуванням встановлених обставин щодо неправильного способу захисту обраного позивачем є передчасними, доводи апеляційної скарги прокурора слід визнати частково обґрунтованими, мотивувальна частина рішення суду підлягає зміні з викладенням її змісту в редакції даної постанови.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 15 квітня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.
В решті рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 07 липня 2025 року.

Судді:                                                                           Р.С. Гринчук

              А.М. Костенко

                                                                                      Т.В. Спірідонова