ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Микитин Н.М.

01 липня 2025 року	Львів	Справа № 300/8569/24 пров. № А/857/19601/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді:                                                  Бруновської Н.В.
суддів:                                                                      Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
за участю секретаря судового засідання:                    Юник А.А.
представника апелянта:                                        Михайлюка Р.М.
позивача:                                                             ОСОБА_1 
представника позивача:                                        Щербінського Р.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року   у справі № 300/8569/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИВ:
11.11.2024р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просила суд:
- визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 502 від 20.10.2024р. “Про результати проведення службового розслідування за фактом надлишкової виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 ” дисциплінарного стягнення “Догана”, 
- зобов`язати скасувати п.3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 502 від 20.10.2024р. “Про результати проведення службового розслідування за фактом надлишкової виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 ” в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення “Догана”.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.03.2025р. позов задоволено.
Не погоджуючись із даним рішеннями, апелянт Військова частина НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Просить суд, Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.03.2025р. скасувати та прийняти нову постанову якою в позові відмовити. 
Представник апелянта, Михайлюк Р.М. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав у ній зазначених.
Позивач ОСОБА_1 та її представник Щербінський Р.Л. в судовому засіданні просили суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 01.03.2022р. ОСОБА_1 проходить військову службу на посаді провідного бухгалтера фінансово-економічної служби, військове звання «солдат», у військовій частині НОМЕР_1 та наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 5 від 01.03.2022р. зарахована до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Із змісту витягу з наказу №197 від 15.07.2024р. видно, що молодшого лейтенанта ОСОБА_1 призначено на посаду начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 .
07.08.2024р. ОСОБА_1 подала рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , який зареєстровано за вхідним номером 5210, про виявлення факту виникнення дебіторської заборгованості солдата ОСОБА_3 перед військовою частиною НОМЕР_1 в сумі 17777,60 грн. станом на 01.08.2024р. внаслідок утримання виплаченого в липні 2024 року грошового забезпечення за період з 06 - 30 червня 2024. У вказаному рапорті ОСОБА_1 вказала, що витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 15.06.2024р. №291 про призупинення виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 з 5 червня 2024 отримала 2 серпня 2024. Також зазначено, що при нарахуванні грошового забезпечення за червень 2024 жодних сумнівів у правильності нарахування не виникло, оскільки згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 04.07.2024р. № 327 солдату ОСОБА_3 належало виплатити премію у повному обсязі.
Крім того, в наказі про виплату премії та в наказі про виплату додаткової винагороди за червень не вказано про призупинення виплати грошового забезпечення у червні солдату ОСОБА_3 .
22.08.2024р. Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №399 «Про призначення службового розслідування за фактом надлишкової виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 (надалі, також – наказ №399 від 22.08.2024р.) призначено службове розслідування за фактом надлишкової виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 з метою з`ясування причин та умов, що сприяли заподіянню шкоди , розміру та встановлення всіх причетних осіб. Підставою призначення такого розслідування є, зокрема, рапорт начальника фінансово-економічної служби ВЧ НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_1 (вх. №5210 від 07.08.2024р.)  
В п 2 наказу №399 від 22.08.2024р. для проведення службового розслідування призначено комісію в складі: голова комісії - заступник командира батальйону військової частини НОМЕР_1 , підполковник ОСОБА_4 , члени комісії: капітан ОСОБА_5 , заступник командира батальйону з артилерії військової частини НОМЕР_1 ; старший лейтенант ОСОБА_6 , помічник командира батальйону - начальник служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_1 ; старший лейтенант ОСОБА_7 , начальник служби радіаційного, хімічного, біологічного захисту військової частини НОМЕР_1 .
Докази ознайомлення ОСОБА_1 з вказаним вище наказом в матеріалах справи відсутні.
15.09.2024р. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 446 продовжено строк службового розслідування у зв`язку із великим об`ємом роботи по службовому розслідуванню до 20.10.2024р.
20.10.2024р. наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 500 змінено члена комісії по службовому розслідуванню, замість помічника командира батальйону-начальника служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_6 в склад комісії введено начальника речової служби логістики військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_8 .
При цьому, 20.10.2024р. складено акт службового розслідування та наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 502 завершено службове розслідування (п.1 наказу) та накладено на ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді догани (п.3 наказу) за неналежне виконання своїх службових обов`язків.
Із змісту акту службового розслідування від 20.10.2024р., видно, що в ході службового розслідування встановлено, що «причиною нарахування та надлишкової виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 всупереч наказу командира ВЧ НОМЕР_1 № 291 від 15.06.2024р., є неналежне виконання посадових обов`язків, відсутність належного контролю   за документообігом та робочої взаємодії між начальником фінансово-економічної служби лейтенантом ОСОБА_1 та начальником групи персоналу штабу ОСОБА_9 . Також в ході службового розслідування комісією досліджено пояснення ОСОБА_1 надані у формі пояснювальної записки від 29.08.2024р., пояснювальну записку начальника групи персоналу ОСОБА_9 та доповідну записку помічника командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_10 , в якій надано юридичний висновок щодо порядку надання фінансово-економічній службі групою персоналу штабу витягів з наказів. 
В акті наведено перелік виявлених порушень щодо неналежного виконання посадових обов`язків начальником групи персоналу штабу старшим лейтенантом ОСОБА_9 , що полягало у несвоєчасному доведенні до начальника фінансово-економічної служби лейтенанта ОСОБА_1 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №291 від 15.06.2024р., про що свідчить  підпис від 02.08.2024р.; Відсутності у підготовленому групою персоналу штабу наказі командира військової частини НОМЕР_1 № 327 від 04.07.2024р. про преміювання за червень 2024 року інформації про призупинення з 05 червня 2024 року виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 , що суперечить наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №291 від 15.06.2024р.
Водночас, у зазначеному акті вказано на неналежне виконання посадових обов`язків начальником фінансово-економічної служби ОСОБА_1 , яке, на думку комісії, полягло у наступному. 
Згідно підпису на аркуші погодження, проєкт наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №291 від 15.06.2024р. погоджений начальником фінансово-економічної служби лейтенантом ОСОБА_1 того ж дня - 15.06.2024р.. Згідно п. 2.7.20.1. Інструкції з діловодства затвердженої наказом Головнокомандувача ЗСУ № 40 від 31.01.2024р., внутрішнє погодження проєктів документів, що розробляються на виконання завдань, визначених у розпорядчих документах та дорученнях вищих органів військового управління, проводиться не пізніше ніж у дводенний строк після завершення їх розроблення безпосереднім виконавцем. З погодженого проєкту наказу ОСОБА_1 відомо, що причиною призупинення виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 , є перебування понад чотири місяці на лікуванні і у відпустках для лікування, а також про те, що згідно п.2 наказу №291 від 15.06.2024р. начальника фінансово-економічної служби зобов`язано виконати п.1 цього наказу та призупинити виплату грошового забезпечення з 06.06.2024р. Ці обставини продовжували існувати і на час отримання ОСОБА_1 на виконання наказу командира ВЧ    НОМЕР_1 № 327 від 04.07.2024р. про виплату премії за червень 2024 року, в якому всупереч наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 291 від 15.06.2024р. відсутня інформація про призупинення з 06 червня 2024 року виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 . 
Також, у акті вказано на відсутність належного контролю з боку начальника фінансово-економічної служби лейтенанта ОСОБА_1 за документообігом, зокрема за процесом погодження і підписання наказу командира ВЧ НОМЕР_1 № 291 від 15.06.2024р., який за своїм змістом мав безпосереднє відношення до її функціональних обов`язків та напряму стосувався діяльності фінансово-економічної служби, було однією з основних причин того, що допущену при підготовці наказу помилку не виявлено та усунуто до моменту здійснення платежу. 
Водночас, у зазначеному акті вказано, що при визначенні ступеню вини начальника групи персоналу штабу старшого лейтенанта ОСОБА_9 у надлишковій виплаті грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 всупереч наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 291 від 15.06.2024р., слід врахувати, що діяв в умовах правової невизначеності та відсутності затвердженого нормативно-правовим актом зразка наказу про виплату премії з переліком додатків до нього, а також при відсутності в законодавстві чітко визначеного порядку виготовлення службою персоналу та надання іншим службам, і зокрема фінансово-економічній службі, витягів з наказів які стосуються їх діяльності. 
Актом службового розслідування зроблено висновок, що ситуація при якій начальник фінансово-економічної служби не поцікавившись долею погодженого наказу командира ВЧ НОМЕР_1 № 291 від 15.06.2024р. про призупинення виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 , бере без «жодних сумнівів» до виконання наступний наказ № 327 від 04.07.2024р. про виплату премії за червень 2024 тому ж солдату ОСОБА_3 , який прямо суперечить попередньому, і при цьому не вчиняє жодних дій для з`ясування в робочому порядку причин такої суперечності з розробником обох наказів – начальником групи персоналу штабу, є на думку комісії свідченням не належного виконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків.     
Також зазначеним актом з`ясовано, що доказом відсутності з боку лейтенанта ОСОБА_1 належного контролю за документообігом та робочої взаємодії з групою персоналу штабу у випадку з надлишковою виплатою грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 , є аналогічний випадок з припиненням виплати грошового забезпечення старшому солдату ОСОБА_11 згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №73 від 31.01.2024р. Так, зазначено, що в додатках до наказу командира ВЧ № 81 від 02.02.2024р. про виплату премії військовослужбовцям НОМЕР_1 за січень 2024, про призупинення виплати грошового забезпечення старшому солдату ОСОБА_11 теж нічого не  зазначено, але в цьому випадку це не призвело до надлишкової виплати йому фінансово-економічною службою грошового забезпечення, що можна пояснити тільки наявністю в цьому випадку відповідного контролю з боку начальника фінансово-економічної служби та належної взаємодії з групою персоналу штабу.
Таким чином, згідно з п.2 зазначеного акту, серед іншого, запропоновано   за неналежне виконання своїх службових обов`язків, що призвело до надлишкової виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 на начальника фінансово-економічної служби ВЧ НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_1 у відповідності до п. «Б» ст. 48   Дисциплінарного статуту Збройних сил України накласти дисциплінарне стягнення «догана». Також, п.3 цього акту запропоновано, за неналежне виконання своїх службових обов`язків, на начальника групи персоналу ВЧ НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_9 у відповідності до п. «А» ст. 48   Дисциплінарного статуту Збройних сил України накласти дисциплінарне стягнення «зауваження»(том І а.с.93-104).
Докази ознайомлення позивача з вказаним вище актом в матеріалах справи відсутні.
За результатами службового розслідування командиром ВЧ НОМЕР_1 видано наказ (з адміністративно-господарської діяльності) №502 від 20.10.2024р. «Про результати службового розслідування за фактом надлишкової виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 » (надалі, також – наказ №502 від 20.10.2024р.), згідно п.3 за неналежне виконання своїх службових обов`язків, що призвело до надлишкової виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 , на начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_1 відповідно до п. «б» ст. 48 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України (т. І а.с. 39-45).
Як стверджує позивач, 22.10.2024р. в 17:30 год. вона ознайомилась з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 20.10.2024р. № 502 голова комісії - заступник командира батальйону військової частини НОМЕР_1 , підполковник ОСОБА_4 
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст.65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відносини між Державою в особі компетентних органів (посадових осіб, службових осіб) та громадянами, які складаються з приводу проходження військової служби унормовані, зокрема, приписами Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII (надалі, також - Закон №2232-XII), Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999р. №548-XIV (надалі, також - Статут внутрішньої служби), Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999р. №551-XIV (надалі, також – Дисциплінарний статут), Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, який затверджено наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017р. №608 (надалі, також – Порядок №608).
ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
В ст.9 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці Збройних Сил України видно, що  мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.
ст.14, ст.16 Статуту внутрішньої служби передбачено, що   із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
        Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно ст.26, ст.27 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.
Організацію обліку військовослужбовців та працівників в Міноборони, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти (далі - військовий навчальний заклад), установах та організаціях Збройних Сил України   деталізовано у   Інструкція з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України     затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022р. № 280 (надалі, також - Інструкція №280) зареєстрована в Міністерстві юстиції України14.11.2022р. № 1407/38743, згідно п.19 якої облік особового складу у штабі військової частини ведеться керівником служби персоналу штабу, який зобов`язаний забезпечити повідомлення, не пізніше наступного дня після підписання наказу по стройовій частині, командирів відповідних підрозділів у частині, що їх стосується.
п.1.10 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту затверджених наказом Міністерства оборони України від 22.05.2017р.   № 280 (в редакції наказу МОУ від 22.04.2021р. №104) передбачено, що начальник фінансового органу підпорядковується командиру військової частини і разом з ним несе відповідальність за стан фінансового господарства, забезпечення коштами потреб частини, виконання функцій бухгалтерської служби і своєчасне та правильне здійснення платежів військової частини відповідно до законодавства.         
Загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів, родів військ (сил) Збройних Сил України, органах військового управління, штабах угруповань військ (сил), військових частинах (установах) Збройних Сил України (далі – військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням встановлює Інструкція з діловодства у Збройних Силах України затверджена наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024р. № 40 (надалі – Інструкція № 40).
Із змісту п.2.7.20.1, п.2.7.20.2  Інструкції №40 видно, що внутрішнє погодження проектів документів, що розробляються на виконання завдань, визначених у розпорядчих документах та дорученнях вищих органів військового управління, проводиться не пізніше ніж у дводенний строк після завершення їх розроблення безпосереднім виконавцем. Проекти таких документів розглядаються командиром (керівником) військової частин (установи) невідкладно.
Погоджувач протягом строків, визначених автором проекту, повинен ознайомитись із змістом проекту, завізувати проект документа (у разі згоди із запропонованою редакцією тексту документа) або внести зауваження та пропозиції до нього. Проект електронного документа вважається погодженим та може бути підписаний лише після того, як його буде завізовано всіма погоджувачами, зазначеними в реєстраційно-моніторинговій картці.
ст.4 Дисциплінарного статуту визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби. За стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир.
Враховуючи встановлені законодавцем вимоги щодо дотримання військової дисципліни, колегія суддів звертає увагу, на особливості періоду, під час якого виникли спірні правовідносини. Так, у зв`язку з військовою агресією росії проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/22 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому був продовжений та діє по сьогоднішній день.
У таких умовах особлива відповідальність покладається на військових, оскільки відповідно до приписів ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» саме вони несуть державну службу особливого характеру, що полягає у здійсненні професійної оборони держави, її незалежності та територіальної цілісності.
ст.45 Дисциплінарного статуту встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.
В ст.48 Дисциплінарного статуту видно, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Порядок накладення дисциплінарних стягнень встановлений ст.ст.83-95 Дисциплінарного статуту.
Так, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування яке проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини (ст.84 Дисциплінарного статуту).
ст.85 Дисциплінарного статуту визначено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби (ст.86 Дисциплінарного статуту).
Отже, накладенню дисциплінарного стягнення на військовослужбовця може передувати проведення службового розслідування.
Процедура проведення службового розслідування відносно військовослужбовців деталізована нормами Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України 21.11.2017р. № 608, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за № 1503/31371 (надалі -Порядок №608).
п.2 розділу І Порядку № 608 встановлено, що службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" (п.7 розділу І Порядку №608).
В п.1 розділу ІІ Порядку №608 видно, що службове розслідування може призначатися у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією; скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи; надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції», а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені.
Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
За рішенням відповідного командира (начальника) службове розслідування може призначатися за письмовим рапортом (доповідною або пояснювальною запискою) військовослужбовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.
Розділом ІІІ Порядку № 608 визначено порядок проведення службового розслідування.
Рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення (п.1 розділу ІІІ Порядку № 608).
Як видно із змісту наказу №399 від 22.08.2024р. та не заперечувалось сторонами в ході судового розгляду, підставою для призначення такого розслідування є саме рапорт начальника фінансово-економічної служби ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_1 (вх. №5210 від 07.08.2024р.).
п.1 Розділу VIII Порядку № 608 встановлено, що у разі виявлення факту завдання шкоди державі командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає службове розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що наказ про призначення службового розслідування № 399 від 22.08.2024р. видано з порушенням встановленого строку його видачі в порушення п.1 Розділу VIII Порядку № 608, оскільки крайньою датою його видачі є 10.08.2024р.   
Стосовно покликань апелянта щодо неможливість дотримання встановленого строку з огляду на перебування військової частини НОМЕР_1 на передньому краї лінії оборони, в умовах постійного ведення бойових дій,  суд апеляційної інстанції наголошує, що Порядок № 608 не передбачає жодних підстав до продовження чи умов для перенесення встановленого строку. 
Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що суб`єкт владних повноважень не дотримав вимог покладених на нього ч.2 ст.77 КАС України. а саме щодо того, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, оскільки останнім не надано доказів причинно-наслідкового зв`язку щодо порушення строків саме до 22.08.2024р. та ведення бойових дій. 
Також, суд апеляційної інстанції відхиляє за необґрунтованістю доводи апелянта про те, що   порушення вищевказаного строку зумовлено перебуванням штатного помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи капітан юстиції ОСОБА_10 у відпустці, оскільки відповідно до резолюції у нижній частині аркушу рапорту ОСОБА_1 від 07.08.2024р. такий  прийнято до виконання 07.08.2024р. старшим лейтенантом ОСОБА_12 , а не ОСОБА_10 
п.3 розділу ІІ Порядку передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
В п.2 розділу IV Порядку видно, що особи, які проводять службове розслідування, мають право: запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення (далі - учасники службового розслідування); отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані).
п.3 розділу IV Порядку визначено, що військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення та інші.
В матеріалах службового розслідування міститься пояснювальна записка ОСОБА_1 від 29.08.2024р. адресована командиру військової частини НОМЕР_1 щодо причин виникнення дебіторської заборгованості солдата ОСОБА_3 перед ВЧ НОМЕР_1 , та повідомлено про необхідність подання встановленим порядком начальнику фінансово-економічної служби витягів з наказів(т.І а.с.130). У правому верхньому куті пояснювальної записки наявна резолюція командира ВЧ НОМЕР_1 «До матеріалів службового розслідування 30.08.2024р.»
Саме вказана пояснювальна записка використана в ході службового розслідування, як пояснення ОСОБА_1 отримані в ході службового розслідування.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що п.2.1.6 Інструкції № 280 встановлено, що пояснювальна записка – письмове пояснення дійсної ситуації, фактів, дій або вчинків військовослужбовця (працівника) на вимогу його командира (керівника), а в деяких випадках – з ініціативи підлеглого.
Пояснювальна записка не адресована комісії для проведення службового розслідування, в ній відсутнє посилання про надання таких пояснень по факту проведення службового розслідування щодо дебіторської заборгованості солдата ОСОБА_3 на відміну від пояснювальної записки ОСОБА_9 . 
Крім того, додаток 10 до Методичних рекомендацій щодо проведення службового розслідування (перевірки) в Збройних Силах України, затверджених начальником Генерального штабу - Головнокомандувачем ЗСУ 26.11.2019р., встановлено бланк отримання пояснень. У вказаному бланку зокрема заповнюється інформація щодо реквізитів наказу про призначення службового розслідування, про роз`яснення прав встановлених ст.63 Конституції України, дані особи в якої відбирають пояснення та особи, що відбирала пояснення, можливість дати відповіді на конкретні питання.       
Також, матеріали службового розслідування доказів ознайомлення ОСОБА_1 із наказом   №399 про призначення службового розслідування та з наказами про продовження строку проведення службового розслідування не містять.
Отже, в даному випадку в ході проведення службового розслідування комісією для проведення службового розслідування не відібрано у ОСОБА_1 пояснення у встановленій формі чим порушено її права передбачені п.3 розділу IV Порядку, що в свою чергу свідчить про порушення процедури проведення службового розслідування.
Стосовно суті виявлених під час службового розслідування порушень та прийнятого за їх наслідками рішення, колегія суддів звертає увагу на таке.
п.3 розділу ІІ Порядку №608 передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення:
неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення;
причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби;
вини військовослужбовця;
порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства;
причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення;
причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
З огляду на зміст вищевказаних положень, під час проведення службового розслідування підлягають, зокрема, встановленню та зазначаються у наказі про результати службового розслідування неправомірні дії (бездіяльність) військовослужбовця, причинний зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби, а також вина військовослужбовця.
Так, за результатами службового розслідування командиром ВЧ НОМЕР_1 видано наказ (з адміністративно-господарської діяльності) №502 від 20.10.2024р. «Про результати службового розслідування за фактом надлишкової виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 » (надалі, також – наказ №502 від 20.10.2024)р., згідно п.3 за неналежне виконання своїх службових обов`язків, що призвело до надлишкової виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 , на начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_1 відповідно до п. «б» ст. 48 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України.
Таким чином,   наказ не містить покликання на конкретну норму права порушену ОСОБА_1   яка б свідчила про неналежне виконання своїх службових обов`язків, що призвело до надлишкової виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 .
Слід зазначити, що мотиви наказу №502 від 20.10.2024р. повністю дублюють акт службового розслідування від 20.10.2024р.
Як видно, з акту службового розслідування від 20.10.2024р., «причиною нарахування та надлишкової виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 всупереч наказу командира ВЧ НОМЕР_1 № 291 від 15.06.2024р., є неналежне виконання своїх посадових обов`язків, відсутність належного контролю   за документообігом та робочої взаємодії між начальником фінансово-економічної служби лейтенантом ОСОБА_1 та начальником групи персоналу штабу ОСОБА_9 . 
В акті наведено перелік виявлених порушень щодо неналежного виконання своїх посадових обов`язків начальником групи персоналу штабу старшим лейтенантом ОСОБА_9 , що полягало у несвоєчасному доведенні до начальника фінансово-економічної служби лейтенанта ОСОБА_1 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №291 від 15.06.2024р., про що свідчить її підпис від 02.08.2024р.; відсутності у підготовленому групою персоналу штабу наказі командира військової частини НОМЕР_1 № 327 від 04.07.2024р. про преміювання за червень 2024 року інформації про призупинення з 05 червня 2024 року виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 , що суперечить наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №291 від 15.06.2024р. Щодо оцінки таких дій комісією, видно, що ( ОСОБА_9 ) діяв в умовах правової невизначеності та відсутності затвердженого нормативно-правовим актом зразка наказу про виплату премії з переліком додатків до нього, а також при відсутності в законодавстві чітко визначеного порядку виготовлення службою персоналу та надання іншим службам, і зокрема фінансово-економічній службі, витягів з наказів які стосуються їх діяльності. 
Тобто, підставою призначення службового розслідування є рапорт позивача від 07.08.2024р. у якому вона вказала, що витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністартивно-господарської діяльності) від 15.06.2024 №291 про призупинення виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 з 5 червня 2024 отримала 2 серпня 2024.
Фактично в ході проведення службового розслідування таку обставину підтверджено та вказано в акті про неналежне виконання посадових обов`язків начальником групи персоналу штабу старшим лейтенантом ОСОБА_9 , що полягало у несвоєчасному доведенні до начальника фінансово-економічної служби лейтенанта ОСОБА_1 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №291 від 15.06.2024р. про що свідчить її підпис від 02.08.2024р.
Таким чином, встановлене за наслідками службового розслідування неналежне виконання функціональних обов`язків начальником групи персоналу штабу старшим лейтенантом ОСОБА_9 понесло за собою притягнення до дисциплінарної відповідальності також начальника фінансово-економічної служби лейтенанта ОСОБА_1 .
Тобто, у спірних правовідносинах відсутній причинний зв`язок між діями особи    ОСОБА_1 , та негативними наслідками - виникнення дебіторської заборгованості солдата ОСОБА_3 перед військовою частиною НОМЕР_1 .
Надання оцінки правомірності притягнення до дисциплінарної відповідальності начальником групи персоналу штабу старшим лейтенантом ОСОБА_9   не є предметом цього спору, а тому такому правова оцінка не надається.
В частині висновків акту про відсутність контролю з боку начальника фінансово-економічної служби лейтенанта ОСОБА_1 за документообігом, зокрема за процесом погодження і підписання наказу командира ВЧ НОМЕР_1 № 291 від 15.06.2024р,  колегія суддів знову ж таки звертає увагу апелянта на відсутність норми в акті службового розслідування, яка покладає такий обов`язок на начальника фінансово-економічної служби лейтенанта ОСОБА_1 
п.1.4 Інструкції № 280 встановлено, що за зміст, якість підготовки та оформлення на належному рівні інших документів, а також організацію діловодства та зберігання документів у структурних підрозділах військової частини (установи) відповідають їх командири (керівники).
Персональну відповідальність за зміст, якість підготовки та оформлення на належному рівні документів, їх відповідність законодавству України рівною мірою несуть посадові особи, які їх відпрацьовують, погоджують та візують відповідно до компетенції.
В п.2.8.1.4 Інструкції №280 видно, що проекти наказів командира (керівника) військової частини (установи) та додатки до них візуються виконавцем, який створив документ, керівником структурного підрозділу, в якому його створено, посадовими особами, визначеними у проекті документа як виконавці завдань, що містяться в ньому, керівником служби діловодства, іншими посадовими особами, яких стосується документ.
п.2.7.20.7 Інструкції №280 передбачено, що документи, які потребують фінансових витрат, підлягають погодженню з відповідним фінансовим органом, фахівець якого письмово зазначає на проєкті документа або, у встановлених випадках, в Аркуші погодження про можливість фінансового забезпечення пропозицій, викладених у документі.
Згідно п.2.7.20.8 Інструкції №280 встановлено, що розробник документа несе персональну відповідальність за достовірність даних щодо погодження проекту документа.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 291 від 15.06.2024р. «Про призупинення виплати грошового забезпечення» вирішено призупинити військовослужбовцю ОСОБА_3 з 06.06.2024р. виплату грошового забезпечення.   
05.07.2024р. ОСОБА_1 надано до виконання наказ № 327 від 04.07.2024р. про виплату премії військовослужбовцям за червень 2024 року. Додаток 3 до даного наказу містить список військовослужбовців, яким не виплачується премія за червень 2024 року. В цьому списку солдат ОСОБА_3 відсутній. На підставі даного наказу військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 премія виплачена 08.07.2024р.
02.08.2024р. ОСОБА_1 надано на погодження проект наказу № 372 від 04.08.2024р. про виплату премії військовослужбовцям за липень 2024 року. Додаток 3 до даного наказу містить список військовослужбовців, яким не виплачується премія за липень 2024 року. В даному списку зазначений солдат ОСОБА_3 , підставою для позбавлення премії вказано наказ № 291 від 15.06.2024р. про призупинення виплат солдату ОСОБА_3 . 
Цього ж дня, 02.08.2024р., начальником групи персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_9   надано начальнику фінансово-економічної служби ОСОБА_1 витяг з наказу № 291 від 15.06.2024р.
Слід зазначити, що розробником наказів (та їх проектів) №291 від 15.06.2024р. та № 327 від 04.07.2024р.   був начальник групи персоналу штабу старший лейтенант ОСОБА_9 .
Таким чином, наказ №327 від 04.07.2024р. суперечив наказу № 291 від 15.06.2024р. Однак, суд не встановив підстав за яких наказ   №327 від 04.07.2024р. не підлягав виконанню позивачем як такий, що підписаний командиром ВЧ НОМЕР_1 , з врахуванням тієї обставини, що про наказ № 291 від 15.06.2024р. стало відомо 02.08.2024р. 
В п.2.1.6 Інструкції 280,  видно, що наказ командира (керівника) – основний розпорядчий документ командира (керівника) військової частини (установи), виданий на правах єдиноначальності. Наказ містить норми, обов`язкові для виконання підлеглими.
п.2.8.1.6 Інструкції №280 передбачено, що накази підписує командир (керівник) військової частини (установи), а в разі його відсутності – посадова особа, яка виконує його обов`язки згідно з письмовим наказом. 
Після підписання наказу (директиви, розпорядження) зміни до нього вносяться лише шляхом видання відповідного розпорядчого документа про внесення змін. Якщо наказом відміняється попередній розпорядчий документ, то в розпорядчій частині зазначається пункт, який має починатися зі слів: “Визнати таким, що втратив чинність,…”. Зміни, що вносяться до розпорядчого документа, оформляються окремим документом, у якого має бути такий заголовок: “Про внесення змін до …”, із зазначенням дати, номера, назви виду розпорядчого документа, до якого вносяться зміни.
Доказів внесення змін до наказу №327 від 04.07.2024р. апелянт в ході судового розгляду справи не надано, тому підстави його невиконання позивачем в частині виплати грошового забезпечення ОСОБА_3 у ОСОБА_1 відсутні. 
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи наведені, як в акті службового розслідування так і в апеляційній скарзі про наявність підпису на аркуші погодження проекту наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №291 від 15.06.2024р. начальника фінансово-економічної служби лейтенанта ОСОБА_1 15.06.2024р. та покликання на п.2.7.20.1   Інструкції № 280, оскільки, тільки наказ містить норми, обов`язкові для виконання підлеглими, а не його проект, до якого в процесі погодження можуть вноситися істотні зміни (п.2.8.1.5. Інструкції № 280).
Стосовно покликань апелянта на випадок виявлення помилки ОСОБА_1 у наказі командира ВЧ НОМЕР_1 №73 від 31.01.2024р. та не виплату грошового забезпечення старшому солдату ОСОБА_11 , комісією для проведення службового розслідування не відібрано пояснень в цій частині у ОСОБА_1 . Відповідно до пояснень позивача в судовому засіданні, у випадку з ОСОБА_11 витяг з наказу про припинення виплати грошового забезпечення надано вчасно.
Отже, судом першої інстанції вірно вказано, що такий випадок не релевантний спірному.
Таким чином, позивач в межах розгляду цієї справи надала докази, які підтверджують відсутність порушення посадових обов`язків.
Водночас, наведені в акті службового розслідування від 20.10.2024р. та взяті до уваги під час прийняття спірного наказу №502 від 20.10.2024р. факти неналежного виконання службових обов`язків, що призвели до виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_3 начальником фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в межах розгляду судом цієї справи.
Узагальнюючи вищевикладене, оскільки відсутній склад дисциплінарного проступку щодо дій чи бездіяльності ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани.
Стосовно розподілу судових витрат за надання правової допомоги у судді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає про таке.
ст.132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
В ст.134 КАС України видно, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
ч.1, ч.7 ст.139 КАС України  передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями ч.3 ст.143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно положеннями ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень дає підстави для висновків про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в силу приписів ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України».
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинні бути доведені стороною у справі. При цьому, складність справи є не єдиним критерієм для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу.
п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.
Судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду:  копію договору № 4 від 29.12.2024р. про надання правової допомоги; копію додаткової угоди № 1 від 12.05.2025р.; копію довідки від 30.05.2025р. про здійснення оплати на загальну суму 12000,00 грн.
Тобто, позивач надав документи про понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн, що дає підстави для вирішення судом питання необхідності відшкодування таких витрат.
Колегія суддів вважає, що сума в розмірі – 12000,00 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу не є співмірною з наданим адвокатом обсягом послуг виходячи з наступних підстав.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції дійшов висновків, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України". У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
п.3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Крім того, слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.
В матеріалах даної справи наявні належним чином складенні оформленні та підписанні, документи, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та документи, які свідчать про оплату позивачем послуг адвоката.
Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що сума витрат на професійну правничу допомогу, яку заявник просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань підлягає зменшенню у зв`язку з відсутності ознак співмірності, визначених ч.5 ст.134 КАС України.
Так, колегія суддів вважає, що розмір вказаних витрат підлягає стягненню в розмірі 5000,00 грн., оскільки заявлена сума витрат на правничу допомогу є завищеною. При цьому, враховує складність справи, затрачений час адвоката на надання таких послуг та враховує критерій співмірності, розумності та реальності їхнього розміру. 
Разом з цим, колегія суддів враховує, що стягнення витрат у заявленому розмірі 12000,00 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката є необґрунтованою, не відповідає реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з Військової частини НОМЕР_1 становить надмірний тягар для відповідача в межах воєнного стану введеного в державі, що суперечить принципу розподілу таких витрат. 
Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт). 
ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини” визначено, суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, у справі “Баришевський проти України”, у справі “Двойних проти України”, у справі “Меріт проти України”,заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia зазначено, що Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що до відшкодування підлягає сума в розмірі 5000,00 грн. замість 12000,00 грн., з врахуванням складності справи, обсягом наданих послуг на виконання робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Військової частини НОМЕР_1 діяв не у спосіб що визначені законами та Конституцією України. 
Інші доводи апеляційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянтів з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також,  п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення, а Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року   у справі № 300/8569/24– без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1   (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 )  на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
У зв`язку із перебуванням головуючої судді Бруновської Н.В.  в період з 07.07.2025р. по 11.07.2025р. включно у щорічній відпустці, та членів колегії Хобор Р.Б. та Шавеля Р.М. в період з 07.07.2025р. по 11.07.2025р.включно у щорічній відпустці, повний текст постанови складено у строк встановлений ч. 3 ст. 243 КАС України, однак підписаний повним складом суду 14.07.2025р.