ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2025 року          м.Дніпро         Справа №  908/3413/21
Центральний   апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого   судді:   Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Паруснікова Ю.Б., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Саланжій Т.Ю.

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 (суддя Сушко Л.М.)
у справі № 908/3413/21   
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно Буд Рітейл»

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю Юридична Консалтингова Група М.К.С. звернулося до господарського суду Запорізької області з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Техно Буд Рітейл.  
Ухвалою господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у справі №908/3413/21:
1. Відкрито провадження у справі № 908/3413/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Техно Буд Рітейл, 69005, м. Запоріжжя
2. Визнано грошові вимоги кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична Консалтингова Група М.К.С., 03126, м. Київ, бул. Вацлава Гавела, 40-А до боржника на суму 76 700,00 грн. - 1 черга задоволення вимог кредиторів, на суму 2 860 000,00 грн. - 4 черга задоволення вимог кредиторів.
3.   Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.
4. Введено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю Техно Буд Рітейл, м. Запоріжжя,
5. Розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Стецину Ігора Володимировича.
ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати ухвалу господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у справі №908/3413/21 та постановити нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю Юридична Консалтингова Група М.К.С. у відкритті провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНО БУД РІТЕЙЛ».
В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що ухвала суду першої інстанції прийнята за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, встановленим обставинам справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарги мотивована тим, що:
- суд належним чином не дослідив обґрунтованість грошових вимог ініціюючого кредитора, не врахував правові висновки щодо застосування норми права, зокрема приписів статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) та частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), викладених у постановах Верховного Суду від 18.02.2021 у справі № 904/3251/20, від 07.10.2020 у справі №914/2404/19. Також, судом першої інстанції не було враховано правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 16.02.2023 у справі № 927/149/22 та від 07.11.2023 по справі №908/2162/22 що призвело до помилкового відкриття провадження у справі про банкрутство;
- з наданих до Заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство актів приймання-передачі послуг до Договору №01/10-19 не вбачається, які саме послуги були надані ТОВ "Юридична консалтингова група М.К.С.», які документи Боржника підлягали аналізу, в яких справах Виконавець дійсно представляв інтереси ТОВ «Яворина Бетріб», та складав процесуальні документи, які саме консультації були надані ТОВ «Яворина Бетріб» з підтвердженням практичного використання боржником отриманих консультацій. Відсутні документи, які б підтвердили напрямки за якими надавались юридичні послуги та результати отриманих послуг (акти виконаних робіт за результатами досліджень, проведені розрахунки витраченого часу та інше, деталізовані звіти наданих послуг);
- в бухгалтерському обліку ТОВ «Техно буд рітейл» не відображено жодних відомостей по господарськими операціям між ТОВ «Юридична консалтингова група М.К.С.» та ТОВ «Техно буд рітейл», що в свою чергу суперечить ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Отже, з наведеного слідує, що оскільки в бухгалтерському обліку Боржника не відображено відомостей про господарські операції між ТОВ «Техно буд рітейл»» та ТОВ «Юридична консалтингова група М.К.С.», а тому дані вимоги є необґрунтованими та безпідставними;
- всупереч правовим висновкам Верховного Суду щодо неприпустимості формального підходу при розгляді заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, суд першої інстанції під час розгляду Заяви ТОВ "Юридична консалтингова група М.К.С." обмежився викладенням змісту наданих Заявником на підтвердження його вимог документів, не здійснивши детальної перевірки підстав виникнення відповідних грошових вимог з огляду на наявність чи відсутність обставин, які свідчать про реальне надання Заявником певних послуг за Договором.
Також, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у справі №908/3413/21 та прийняте нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю Юридична Консалтингова Група М.К.С. у відкритті провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Техно Буд Рітейл”.
В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що ухвала суду першої інстанції прийнята за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, встановленим обставинам справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарги мотивована тим, що:
- суд належним чином не дослідив обґрунтованість грошових вимог ініціюючого кредитора не врахував правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 16.02.2023 у справі № 927/149/22 та від 07.11.2023 по справі 908/2162/22 що призвело до помилкового відкриття провадження у справі про банкрутство;
- з наданих до Заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство актів приймання-передачі послуг до Договору №01/10-19 не вбачається, які саме послуги були надані ТОВ "Юридична консалтингова група М.К.С.», які документи Боржника підлягали аналізу, в яких справах Виконавець дійсно представляв інтереси ТОВ «Яворина Бетріб», та складав процесуальні документи, які саме консультації були надані ТОВ «Яворина Бетріб» з підтвердженням практичного використання боржником отриманих консультацій. Відсутні документи, які б підтвердили напрямки за якими надавались юридичні послуги та результати отриманих послуг (акти виконаних робіт за результатами досліджень, проведені розрахунки витраченого часу та інше, деталізовані звіти наданих послуг);
- в бухгалтерському обліку ТОВ «Техно буд рітейл» не відображено жодних відомостей по господарськими операціям між ТОВ «Юридична консалтингова група М.К.С.» та ТОВ «Техно буд рітейл», що в свою чергу суперечить ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Таким чином оскільки в бухгалтерському обліку Боржника не відображено відомостей про господарські операції між ТОВ «Техно буд рітейл» та ТОВ «Юридична консалтингова група М.К.С.» тому дані вимоги є необґрунтованими та безпідставними;
- всупереч правовим висновкам Верховного Суду щодо неприпустимості формального підходу при розгляді заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, суд першої інстанції під час розгляду Заяви ТОВ "Юридична консалтингова група М.К.С." обмежився викладенням змісту наданих Заявником на підтвердження його вимог документів, не здійснивши детальної перевірки підстав виникнення відповідних грошових вимог з огляду на наявність чи відсутність обставин, які свідчать про реальне надання Заявником певних послуг за Договором. 
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у справі № 908/3413/21. Об`єднано апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у справі № 908/3413/21 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у справі № 908/3413/21
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду. 
06.01.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від ОСОБА_3 надійшли заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в яких просить скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
06.01.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від ОСОБА_3 надійшло клопотання про залишення без руху апеляційної скарги ОСОБА_1 , в якому просить визнати дії ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами та повернути апеляційну скаргу; В разі відмови у поверненні апеляційної скарги, залишити її без руху та встановити ОСОБА_1 строк для наведення поважних причин істотного порушення строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у справі № 908/3413/21.
Клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_1 є засновником ТОВ “Техно Буд Рітейл”, якій належить 60,19 % від частки в статутному капіталі боржника. За таких умов, їй було достеменне відомо, що відносно ТОВ “Техно Буд Рітейл” у січні 2022 року було відкрито провадження у справі про банкрутство. В разі, якщо ОСОБА_1 була не згодна із ухвалою суду про відкриття провадження у справі про банкрутство, вона ще у січні 2022 повинна була ініціювати перед директором ТОВ “Техно Буд Рітейл” питання щодо апеляційного оскарження ухвали Господарського суду від 11.01.2022 про відкриття провадження у справі № 908/3413/21, а в разі відмови директора боржника від такого оскарження, звернутися до суду із заявою про залучення її до участі у справі як уповноваженої особи засновників. 
Крім того, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.11.2023 у справі №908/3413/21 (908/2262/22) ОСОБА_1 було залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи. ОСОБА_1 брала участь у справі №908/3413/21 (908/2262/22) через свого представника - адвоката Шелест Ю.В., яка подавала до суду відповідні процесуальні документи, зокрема: 
- Заяву від 18.04.2024 про відкладення судового засідання; 
- Заяву від 02.05.2024 про повернення до стадії підготовчого провадження; 
- Заяву від 24.05.2024 про відвід судді.
Таким чином, ОСОБА_1 було відомо про наявність оскаржуваної ухвали Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 ще у 2022 році, проте нею не вживалося жодних дій спрямованих на її апеляційне оскарження.
На думку заявника, подання апеляційної скарги із суттєвим порушенням строку на апеляційне оскарження має ознаки зловживання процесуальними правами з боку ОСОБА_1 
27.01.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від ТОВ «КОМ ПРО ГРУП» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
28.01.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від ОСОБА_3 надійшла заява щодо зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами та повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 подано завідомо безпідставну апеляційну скаргу, що є зловживанням процесуальними правами та правовою підставою для залишення її без розгляду.
На думку заявника, єдиною метою подання апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвали Господарського суду Запорізької області про відкриття провадження у справі про банкрутство є перешкоджання погашенню грошових вимог ОСОБА_3 , а не оскарження кредиторської заборгованості ТОВ "КОМ ПРО ГРУП" (до перейменування - ТОВ "Юридична консалтингова група М.К.С.").
Вважає, що ОСОБА_1 у 2022 році не було подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження у справі про банкрутство, хоча вона була обізнана про це (про що детально зазначено в Заяві про залишення апеляційної скарги без руху від 06.01.2025), а така апеляційна скарга була подана вже після винесення Господарським судом Запорізької області рішення від 27.06.2024 у справі № 908/3413/21 (908/2262/22) про скасування правочинів щодо передачі ТОВ "Техно Буд Рітейл" фабрики по виробництву м`яких меблів та земельної ділянки з кадастровим номером 3221810100:01:222:0101, площею: 0,881 гектарів, на якій розміщена вказана фабрика. 
Просить визнати дії ОСОБА_1 щодо подання завідомо безпідставної апеляційної скарги зловживанням процесуальними правами та залишити апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у справі № 908/3413/21 без розгляду.
Щодо поданих ОСОБА_3 клопотання та заяви про залишення без руху Апеляційної скарги ОСОБА_1 , її повернення та залишення без розгляду.
Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.07.2024 Задоволено заяву ОСОБА_1 , залучено останню до участі у справі №908/3413/21, як уповноважену особу засновників (учасників) ТОВ «Техно буд рітейл», яка уповноважена вищим органом управління боржника представляти інтереси засновників (учасників) під час провадження у справі про банкрутство ТОВ «Техно буд рітейл».
Питання ретроспективного оскарження ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство вже неодноразово було предметом розгляду в суді касаційної інстанції та знайшло своє стале врегулювання. 
Зокрема в постанові Судової палати з розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 12.07.2023 у справі № 915/1097/20, колегія суддів зробила наступні висновки. За частиною другою статті 255 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції можуть подавати учасники справи відповідно до цього Кодексу та Закону про банкрутство. При цьому процесуальний закон не встановлює такого додаткового критерію для реалізації права на оскарження, як обґрунтування учасником справи того, що оскаржена ухвала стосується прав, інтересів чи обов`язків суб`єкта оскарження. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 20.03.2024 у справі №911/1005/23: "Ухвалу про відкриття провадження у справі про банкрутство, в силу положень ст.ст. 1, 8, 39, ч.ч. 2, 8 ст. 45 КУзПБ, мають право першочергово оскаржувати у судах апеляційної та касаційної інстанцій сторони у справі про банкрутство (боржник, ініціюючий кредитор, а також арбітражний керуючий від імені боржника та кредитор, вимоги якого забезпечені заставою майна боржника), оскільки такі особи відповідно до закону наділені право- та дієздатністю для участі під час розгляду судом заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство. Інші особи набувають можливість оскаржити ухвалу про відкриття провадження у справі про банкрутство за умови їх залучення судом під час підготовчого засідання або після набуття відповідного процесуального статусу учасника справи про банкрутство. При цьому наявність права оскарження ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство (набуття відповідного статусу учасника справи про банкрутство) повинно встановлюватися судом в кожному такому випадку окремо".
Отже, при поданні апеляційної скарги на судове рішення, ухвалене у справі про банкрутство до набуття особою статусу кредитора (учасника) у цій справі, початок перебігу строку на апеляційне оскарження такого рішення має обраховуватися з дати постановлення ухвали суду про визнання кредиторських вимог цієї особи. 
Подібний підхід у застосуванні положень щодо порядку обчислення строку на апеляційне оскарження судового рішення наведено у постановах Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 902/560/20, від 29.04.2021 у справі № 904/5874/19. 
Верховний Суд неодноразово наголошував, що у справі про банкрутство коло осіб, які мають право оскаржити судові рішення, звужено до учасників такої справи задля попередження необґрунтованого втручання інших осіб, які не є учасниками справи, у хід процедури банкрутства. Такий правовий висновок не має законодавчого утілення у ГПК України чи в КУзПБ, однак є усталеним під час перегляду справ про банкрутство та викладений суддями судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 16.09.2023 у справі № 913/567/19, від 09.03.2023 у справі № 908/3077/21, від 02.03.2023 у справі № 922/2654/21, від 07.07.2020 у справі № Б-39/27-09, від 11.06.2020 у справі № 916/3206/17, від 03.06.2020 у справі № 910/18031/14, від 19.05.2020 у справі № 908/2332/19, від 03.03.2020 у справі №904/7965/16, від 20.02.2019 у справі № 5005/2329/2011, від 16.01.2020 у справі №911/5186/14. 
Ця позиція також підтримана Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 16.07.2020 у справі № 910/4475/19. 
З огляду на те, що статус учасників у справі про банкрутство регламентовано як нормами ГПК України, так і спеціальним законом - КУзПБ, зміст правосуб`єктності та особливості процесуального статусу конкретного учасника справи розкриваються шляхом системного тлумачення норм цих законодавчих актів з урахуванням особливостей певної стадії процедури банкрутства. 
Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
Конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження. 
Реалізація конституційного права, зокрема, на апеляційне оскарження судового рішення ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм, в провадженні у справі про банкрутство - норм ГПК та КУзПБ. 
Право учасника справи на апеляційне оскарження - це диспозитивне право, яке реалізується таким суб`єктом на власний розсуд у встановлених процесуальним законом межах, які є процесуальними фільтрами і визначають, зокрема, ухвали, що підлягають апеляційному оскарженню, та строки подання апеляційних скарг. 
Пунктом 17 частини першої статті 255 ГПК України визначено, що окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції у справах про банкрутство (неплатоспроможність) у випадках, передбачених Законом про банкрутство. 
Відповідно до частини другої статті 9 КУзПБ в апеляційному порядку можуть бути оскаржені постанова про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури/процедури погашення боргів, усі ухвали місцевого господарського суду, прийняті у справі про банкрутство (неплатоспроможність), крім випадків, передбачених ГПК України та цим Кодексом. 
Частиною третьою цієї статті прямо передбачено можливість оскарження у касаційному порядку ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство (лише після її перегляду апеляційним судом). 
При цьому з норм КУзПБ чи ГПК України не убачається, щоб вони встановлювали заборону на оскарження ухвал, які були постановлені господарським судом до вступу певної особи у справу чи набуття нею процесуального статусу учасника справи про банкрутство.
Слід зауважити, що відповідно до абзацу двадцять четвертого статті 1 КУзПБ (у редакції на час ухвалення оскаржуваної ухвали) учасниками у справі про банкрутство є сторони, арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також у випадках, передбачених цим Кодексом, інші учасники справи про банкрутство, щодо прав або обов`язків яких існує спір. 
За висновками судової палати з розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 910/24368/14  уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника є заінтересованою в аукціоні з продажу майна боржника у справі про банкрутство, адже порушення встановленого порядку його підготовки чи проведення може перешкодити продажу майна банкрута за найвищою ціною, що матиме наслідком недостатність отриманих коштів для покриття всіх вимог кредиторів, а отже, унеможливить відновлення підприємницької діяльності боржника або отримання власниками корпоративних прав залишку активів після його ліквідації. 
За ч. 5 ст. 41 Закону про банкрутство (ч. 2 ст. 61 КУзПБ з 21.10.2019) на засновників (учасників, акціонерів) боржника в разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями, а розмір таких вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою (абз. 1 ч. 5 ст. 41 Закону про банкрутство, абз. 1 ч. 2 ст. 61 КУзПБ з 21.10.2019). 
Право на уповноваження може бути реалізовано вищим органом управління боржника на будь-якій стадії справи про банкрутство, позаяк така правомочність за змістом є спеціальною, виникає саме у зв`язку з відкриттям провадження у справі про банкрутство, безпосередньо не пов`язана з управлінням боржником чи розпорядженням його майном, а отже не зазнає змін через обмеження (зупинення/припинення) корпоративних прав та повноважень органів управління боржника, що застосовуються у такій справі поетапно відповідно до приписів частин п`ятої, восьмої статті 22, частини четвертої статті 28, частини першої статті 38 Закону про банкрутство та частин п`ятої, сьомої статті 44, частини четвертої статті 50, частини першої статті 59 КУзПБ. 
Закон про банкрутство та КУзПБ не регламентує відбору такого представника за суб`єктною ознакою або зв`язками з боржником, тому, за загальними нормами про представництво, усяка наділена повною правосуб`єктністю особа може бути уповноважена рішенням вищого органу управління боржника на представництво інтересів засновників (учасників, акціонерів) у справі про банкрутство.
При цьому стаття 1 Закону про банкрутство (стаття 1 КУзПБ з 21.10.2019) пов`язує уповноваження особи на представництво інтересів засновників (учасників, акціонерів) боржника саме з рішенням його вищого органу управління, що має визначену нормами корпоративного законодавства форму, зміст та процедуру прийняття. 
Таке рішення вищого органу управління боржника, прийняте в регламентованому законом та статутом порядку і оформлене протоколом, є доказом уповноваження особи на представництво інтересів засновників (учасників, акціонерів) боржника перед третіми особами у справі про банкрутство. 
Не існує жодних обмежень у виборі вищим органом управління боржника уповноваженої особи (учасників, акціонерів) боржника ані за суб`єктною ознакою (тільки учасник товариства тощо), ані за процедурою, на якій перебуває справа про банкрутство (розпорядження, санація, ліквідація). 
Враховуючи відсутність жодних відповідних обмежень, правомірним є проведення загальних зборів учасників з метою визначення уповноваженої особи учасників під час ліквідаційної процедури. 
За наявності у боржника одного учасника (акціонера) він може самостійно здійснювати представництво своїх інтересів у справі про банкрутство або відповідно до приписів статті 37 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", статті 49 Закону України "Про акціонерні товариства" своїм письмовим рішенням уповноважити іншу особу представляти його інтереси. 
Ураховуючи правовий зміст інституту представництва та положення параграфу 2 глави 4 ГПК України, у документі (протоколі, рішенні), яким оформлено рішення вищого органу управління боржника, має бути ідентифіковано особу, уповноважену на представництво інтересів засновників (учасників, акціонерів); зазначено реквізити справи про банкрутство, у якій надано такі повноваження, та застереження обмеження повноважень за умови їх встановлення таким рішенням. 
Вступ у справу про банкрутство уповноваженої особи засновників (учасників, акціонерів) боржника має відбуватися шляхом подання заяв із процесуальних питань відповідно до статей 169, 170 ГПК України. 
При цьому уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника має підтвердити підстави представництва доказами в порядку статей 74-79 ГПК України, надавши, зокрема, відповідне рішення, оформлене протоколом вищого органу управління боржника. 
Обсяг процесуальних прав уповноваженої особи засновників (учасників, акціонерів) боржника у справі про банкрутство, визначений Законом про банкрутство (КУзПБ від 21.10.2019), залежить від змісту рішення вищого органу управління боржника. Рішення вищого органу управління боржника, яке, зокрема, може мати форму протоколу загальних зборів учасників товариства боржника, є єдиним можливим доказом підтвердження повноважень уповноваженої особи засновників (учасників, акціонерів) боржника. 
Тому суд, здійснюючи легітимацію відповідного учасника у справі про банкрутство, зобов`язаний надати оцінку відповідному рішенню вищого органу управління боржника щодо його належності (з`ясувати склад учасників та розмір їх часток на момент прийняття відповідного рішення, здійснити перевірку наявності необхідного кворуму під час прийняття відповідного рішення тощо). 
Набуття уповноваженою особою засновників (учасників, акціонерів) статусу учасника справи про банкрутство має ґрунтуватися на ухвалі суду про залучення такої особи до участі у справі, постановленій в порядку статті 234 ГПК України. 
Саме з набранням законної сили такою ухвалою уповноважена особа, окрім належних їй спеціальних прав – брати участь з правом дорадчого голосу у зборах кредиторів та роботі комітету кредиторів боржника, наділяється процесуальними правомочностями учасника справи за статтею 42 ГПК України. 
Уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника має право на оскарження судових рішень, постановлених у справі про банкрутство та у справах, які розглядалися в межах справи про банкрутство, незалежно від того, чи постановлені відповідні судові рішення до чи після призначення такої особи уповноваженою особою, однак за наявності доведення відповідного правового зв`язку між оскаржуваними судовими рішеннями та порушенням інтересів такої особи.
Отже, особа визначена в якості уповноваженої особи учасників боржника, після її вступу у справу, шляхом формалізації її статусу відповідною ухвалою суду, набуває процесуальних прав і обов`язків учасника справи, передбачених у статті 42 ГПК України, тому, серед іншого, не позбавлена права на оскарження ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство. 
У даній справі судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 відкрито провадження у справі № 908/3413/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно Буд Рітейл» та визнано грошові вимоги кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична Консалтингова Група М.К.С.», до боржника на суму 76 700,00 грн. - 1 черга задоволення вимог кредиторів, на суму 2 860 000,00 грн. - 4 черга задоволення вимог кредиторів. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 24.01.2024 здійснено процесуальну заміну кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична Консалтингова Група М.К.С.» на ТОВ «Юридична Майстерня».
За наданим у справу Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань по ТОВ "ТЕХНО БУД РІТЕЙЛ" (код ЄДРПОУ 30770148) вбачається, що товариство має 2 учасників: Засновник: ОСОБА_1 Адреса: АДРЕСА_1 Статутний внесок: 642 708.5 (60.19%); Засновник: ОСОБА_4 Адреса: АДРЕСА_2 Статутний внесок: 425 019 (39.81%). 
04 липня 2024 року відбулися збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНО БУД РІТЕЙЛ» на яких було ухвалено рішення обрати ОСОБА_1 уповноваженою особою засновників (учасників) Товариства, яка буде уповноважена вищим органом управління боржника представляти інтереси засновників (учасників) під час провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНО БУД РІТЕЙЛ».
До Господарського суду Запорізької області через систему «Електронний суд» 11.07.2024 надійшла заява ОСОБА_1 про залучення до участі у справі № 908/3413/21 уповноваженої особи засновників (учасників) ТОВ ОСОБА_5 . 
На підтвердження викладеного суду надано копію протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНО БУД РІТЕЙЛ» від 04.07.2024 року. 
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.07.2024 залучено ОСОБА_1 до участі у справі № 908/3413/21, як уповноважену особу засновників (учасників) ТОВ «Техно буд рітейл», яка уповноважена вищим органом управління боржника представляти інтереси засновників (учасників) під час провадження у справі про банкрутство ТОВ «Техно буд рітейл». 
Таким чином, починаючи саме з 25.07.2024 у ОСОБА_1 , як уповноваженої особи засновників Боржника, з`явилось процесуальне право як учасника справи на оскарження судових рішень у справі № 908/3413/21, зокрема, ухвали Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022.
Посилання ОСОБА_3 на обізнаність останньої ще у 2022 році щодо оскаржуваного судового рішення через її участь в іншому судовому процесі - у справі №908/3413/21 (908/2262/22), де ОСОБА_1 було залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, то такі є необґрунтованими, позаяк до згаданої справи ОСОБА_1 було залучено до участі у справі саме як фізичну особу, а рішення про визначення її уповноваженою особою засновників (учасників) ТОВ "ТЕХНО БУД РІТЕЙЛ", де вона є не єдиним учасником, а також ухвала про залучення її саме як уповноваженої особи засновників Боржника були прийняті лише у липні 2024 року. 
Саме з набуттям нею статусу учасника справи № 908/3413/21 шляхом його формалізації ухвалою суду від 25.07.2024 в останньої виникли процесуальні права учасника у справі про банкрутство, зокрема, й право на апеляційне оскарження ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство, незважаючи на її постановлення до призначення такої особи уповноваженою особою.
Аналізуючи таку послідовність юридично значимих дій, відсутні підстави стверджувати, що поведінка ОСОБА_1 містить у собі ознаки зловживання процесуальними правами учасника у справі № 908/3413/21 про банкрутство ТОВ "ТЕХНО БУД РІТЕЙЛ".
Судом також приймається до уваги, що ще ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2024 було поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у справі № 908/3413/21.
Натомість заява ОСОБА_3 про залишення без руху апеляційної скарги ОСОБА_1 з підстав пропущення строку на подання апеляційної скарги надійшла лише 06.01.2025, тобто вже після вирішення відповідного питання про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття провадження у справі.
За сукупністю вищенаведеного, у задоволенні відповідних заяв та клопотань ОСОБА_3 належить відмовити.
30.03.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від ТОВ «КОМ ПРО ГРУП» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
31.03.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Крім того, у відзиві заявлено клопотання про залишення без руху апеляційної скарги ОСОБА_2 з підстав пропущення строку на апеляційне оскарження та вжиття заходів процесуального примусу до гр. ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6 за зловживання процесуальними правами, та залишення поданої апеляційної скарги без розгляду.
Щодо посилання ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_2 було пропущено строк на звернення з апеляційною скаргою, то такі колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, виходячи з наступного. 
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у справі № 908/3413/21 та прийняте нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю Юридична Консалтингова Група М.К.С. у відкритті провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Техно Буд Рітейл”.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.03.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у справі № 908/3413/21 залишено без руху. Скаржнику надано строк 10 днів з дня вручення ухвали усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважних причин пропуску такого строку та докази на підтвердження поважності причин пропуску строку.
Апелянтом усунено недоліки апеляційної скарги та подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.03.2024 було поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у справі № 908/3413/21.
Таким чином, станом на день подання ОСОБА_3 клопотання про залишення без руху апеляційної скарги ОСОБА_2 з підстав пропущення строку на апеляційне оскарження (31.03.2025) питання щодо руху апеляційної скарги вже було вирішено судом ухвалою від 24.03.2025, якою, зокрема, було поновлено строк скаржнику на апеляційне оскарження.
Так само, суд не може погодитися з аргументацією ОСОБА_3 про зловживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 процесуальними правами, яка ґрунтується на наступному. 
ОСОБА_3 вважає, що гр. ОСОБА_2 як керівник ТОВ “Техно Буд Рітейл” до моменту винесення Господарським судом Запорізької області від 27.06.2024 у справі № 908/3413/21 (908/2262/22) визнавав наявність боргу перед ТОВ “Юридична Консалтингова Група “М.К.С.”, не здійснював апеляційне оскарження ухвали про відкриття справи про банкрутство та не заперечував в суді про наявність боргу. Таким чином, маючи доступ до фінансової звітності ТОВ “Яворина Бетріб” (ТОВ «Техно Буд Рітейл») та начебто не погоджуючись із заборгованістю перед ТОВ “Юридична консалтингова група М.К.С.”, ОСОБА_2 як директор боржника не здійснював апеляційного оскарження ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство. Натомість дії з подання апеляційної скарги вчиняються ОСОБА_2 після винесення Господарським судом Запорізької області від 27.06.2024 у справі № 908/3413/21 (908/2262/22).
Натомість судом враховується, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 06.03.2025 визнано, зокрема, кредиторські вимоги ОСОБА_2 до боржника у розмірі 16026,80 грн.(1 черга вимог кредиторів). 
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі КУзПБ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України. 
Суб`єктний склад учасників господарського процесу за ГПК України є іншим, ніж склад учасників у справі про банкрутство за КУзПБ. 
Як вже було зазначено, у справі про банкрутство коло осіб, які мають право оскаржити судові рішення, звужено до учасників такої справи задля попередження необґрунтованого втручання інших осіб, які не є учасниками справи, у хід процедури банкрутства. 
У справі про банкрутство коло осіб, які мають право оскаржити судові рішення в апеляційному порядку, звужено до учасників такої справи, якими згідно зі статтею 1 КУзПБ є кредитори у справі. 
При цьому можливість реалізації повного обсягу процесуальної дієздатності особами, які подали письмові заяви з вимогами до боржника, зокрема правом на оскарження судових рішень, пов`язана з фактом набуття такою особою статусу кредитора (сторони) у справі про банкрутство шляхом постановлення судом ухвали про визнання (повністю або частково) вимог кредитора до боржника. 
Отже, право на оскарження судових рішень виникає з моменту набуття особою статусу учасника у справі про банкрутство (див. постанову Верховного Суду від 16.04.2024 у справі №922/2738/21), а набуття такого статусу остаточно формалізується ухвалою суду про визнання вимог кредитора (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 913/444/18). 
В свою чергу, законодавством про банкрутство для конкурсних кредиторів встановлений більш складний, порівняно з іншими учасниками справи, порядок набуття статусу учасника провадження у справі про банкрутство, який (статус) наділяє такого учасника повним обсягом процесуальної дієздатності, в т. ч. правом оскаржувати судові рішення, оскаржувати дії боржника, розпорядника майном, керуючого санацією, ліквідатора, звертатися про визнання недійсними угод боржника тощо.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 16.07.2020 у справі № 910/4475/19, особа набуває статусу конкурсного кредитора (сторони, учасника провадження у справі про банкрутство) з повним обсягом процесуальної дієздатності (в тому числі правом оскарження судових рішень) за сукупності таких умов: 
- подання до господарського суду письмових заяв з вимогами до боржника, а також документів, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (частина перша статті 23 Закону про банкрутство, частина перша статті 45 КУзПБ); 
- розгляд господарським судом заяв конкурсних кредиторів у попередньому засіданні суду (частина шоста статті 23, стаття 25 Закону про банкрутство, частина шоста статті 45, стаття 47 КУзПБ); 
- визнання вимог таких кредиторів, що формалізується у судовому рішенні господарського суду - ухвалі (частина шоста статті 23, стаття 25 Закону про банкрутство, частина шоста статті 45, стаття 47 КУзПБ).
Тому саме з моменту визнання судом вимог до боржника конкурсний кредитор наділяється всіма процесуальними правами учасника справи, зокрема, оскаржувати судові рішення у справі про банкрутство в апеляційному порядку.
Тобто, після вступу особи у справу як конкурсного кредитора згідно зі статтею 45 КУзПБ, така особа набуває процесуальних прав і обов`язків учасника справи, передбачених у статті 42 ГПК України в повному обсязі, тому, серед іншого, не позбавлена права на оскарження ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 03.04.2025 у справі № 908/2948/23.
Таким чином, оскільки ОСОБА_2 набув статусу учасника (кредитора) у справі № 908/3413/21 про банкрутство ТОВ «Техно буд рітейл» лише 06.03.2025 року, то саме з моменту набуття статусу кредитора останнім отримав право на оскарження судових рішень у справі № 908/3413/21.
При цьому апеляційна скарга ним подана 07.03.2025, тобто в межах 10 денного строку з моменту отримання процесуального права на оскарження.
За вказаних обставин, суд не вбачає в діях скаржника, зокрема, у тих, що виразилися у поданні апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022, ознак зловживання процесуальними правами.
Щодо клопотання в частині, що стосується адвоката Литвиненко С.С., то приведені ОСОБА_3 підстави не стосуються оцінки його дій саме як представника ОСОБА_2 , в тому числі щодо підписання та подачі апеляційної скарги від імені та в інтересах клієнта, а є незгодою із його діями як представника ТОВ “Юридична Консалтингова Група “М.К.С.”, голови Комітету кредиторів боржника у цій справі, та як арбітражного керуючого, що виконував повноваження розпорядника майна та ліквідатора ТОВ “Юридична Консалтингова група “М.К.С” (після перейменування - ТОВ “КОМ ПРО ГРУП”) в іншій справі - №914/2161/23, що зумовлює відмову у задоволенні клопотання про вжиття заходів процесуального примусу і до представника ОСОБА_2 - Литвиненко С.С.
18.06.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 , в якому просить суд:
- встановити порядок розгляду апеляційних скарг наступним чином: апеляційна скаргу ТОВ “Яворина Едванс” та ОСОБА_7 на рішення Господарського суду Запорізької області від 27.06.2024 та додаткове рішення від 23.07.2024 у справі № 908/3413/21 (908/2262/22); апеляційна скарга ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 06.03.2025 у справі № 908/3413/21 про визнання грошових вимог ОСОБА_2 ; апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ “Техно Буд Рітейл”;
- відкласти розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ “Техно Буд Рітейл” до моменту завершення перегляду ухвали Господарського суду Запорізької області від 06.03.2025 у справі № 908/3413/21, якою визнано грошові вимоги ОСОБА_2 . 
Заява обґрунтована тим, що у зв`язку із тим, що грошові вимоги ОСОБА_2 до боржника мають штучний характер, не були підтверджені належними та допустимими доказами, а також визнанні судом першої інстанції до моменту отриманні від ГУ ДПС у Запорізькій області та ГУ статистики у Запорізькій області фінансової звітності підприємства та відомостей щодо нарахування й виплату ОСОБА_2 заробітної плати, ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 06.03.2025, якою визнано грошові вимоги ОСОБА_2 . Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.06.2025 у справі №908/3413/21 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 08.04.2025 у справі № 908/3413/21; повідомлено, що дата та місце судового засідання буде визначено додатково. Наразі дата та час апеляційного розгляду не призначена, а скарга ОСОБА_3 відповідно не розглянута. В разі скасування ухвали Господарського суду Запорізької області від 06.03.2025 у справі № 908/3413/21 про визнання грошових вимог ОСОБА_2 , вказана особа втратить право кредитора у даній справі, а тому й право на апеляційне оскарження ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G.B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).
Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України»  (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. 
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Так, апеляційне провадження у даній справі здійснюється на підставі поданих ОСОБА_2 та ОСОБА_1 апеляційних скарг, в межах їх доводів та вимог, що відповідає приписам ч. 1 ст. 269 ГПК України. 
На даний час ухвала Господарського суду Запорізької області від 06.03.2025 у справі №908/3413/21, якою визнано грошові вимоги ОСОБА_2 , є чинною. 
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. 
Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною (ч.ч. 1, 5 ст. 4 ГПК України). 
Частина 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначає підсудність спорів одному господарському суду, який акумулює усі майнові вимоги за участю боржника. 
За приписами ч. 2 ст. 31 ГПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду.
Таким чином, у суду відсутні підстави не розглядати апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у справі № 908/3413/21, провадження в якій триває на сьогоднішній день.
До того ж, заявник просить перенести судове засідання, призначене на 18.06.2025, до вирішення судом питання щодо розгляду апеляційної скарги про оскарження ухвали Господарського суду Запорізької області від 06.03.2025 у справі № 908/3413/21, що фактично тотожне зупиненню цього провадження, що є недопустимим з точку зору процесуального закону, а саме згідно з ч. 17 ст. 39 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справі про банкрутство юридичної особи не підлягає зупиненню.
До того ж, результат розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 06.03.2025 у справі № 908/3413/21, якою визнано грошові вимоги ОСОБА_2 , жодним чином не впливає та не може вплинути на право ОСОБА_1 щодо апеляційного оскарження ухвали Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у цій справі.
За таких умов, судом відмовляється у задоволенні вказаної заяви.
В судовому засіданні 18.06.2025 приймали участь представники кредиторів: ОСОБА_8 (апелянта), Балінської О.В. (апелянта), ОСОБА_3 , ТОВ "Ком Про Груп" та арбітражний керуючий Клименко Р.І. Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час судового засідання, не з`явилися, явку уповноважених представників не забезпечили, про причини відсутності суд не проінформували.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).
Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України»  (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. 
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, з огляду на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні у справі вже неодноразово оголошувалася перерва, зважаючи на необхідність дотримання розумних строків провадження, обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі учасників справи, які не з`явилися.
Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.
Представники апелянтів в судовому засіданні 18.06.2025 підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг, просили їх задовольнити: скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким відмовити у відкритті провадження у справі про банкрутство ТОВ “Техно Буд Рітейл”.
Представники кредиторів Лізіна О.С. та ТОВ "Ком Про Груп" та арбітражний керуючий заперечили проти задоволення апеляційних скарг, в тому числі з підстав, викладених у відзивах та запереченнях на апеляційні скарги, просили залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.
Апеляційний господарський суд, заслухавши присутніх представників учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційні скарги належить задовольнити з наступних підстав.
Матеріалами справи підтверджується, що Товариство з обмеженою відповідальністю “Юридична Консалтингова Група М.К.С.” звернулося до господарського суду Запорізької області з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Техно Буд Рітейл”. 
Ухвалою суду від 09.12.2021 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Юридична Консалтингова Група М.К.С.” прийнято до розгляду, призначено підготовче засідання суду на 11.01.2022., зобов`язано сторін виконати певні дії. 
Заява обґрунтована тим, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - Товариство з обмеженою відповідальністю “Техно Буд Рітейл” зареєстровано за адресою: 69005, м. Запоріжжя, вул. Патріотична, 64Д, код ЄДРПОУ 30770148. 
01.10.2019. між ТОВ “Юридична консалтингова група М.К.С.” (Виконавець) та ТОВ “Яворина Бетріб” (Замовник) укладено Договір №01/10-19 про надання юридичних послуг, за яким Виконавець зобов`язався надавати юридичні послуги з будь-яких питань, що виникають у Замовника у сфері права та здійснювати правовий супровід господарської діяльності Замовника, а останні оплатити вартість цих послуг.
Відповідно до п. 3.1. - 3.3. Договору, вартість послуг по даному Договору складає 130000,00 (сто тридцять тисяч) гривень 00 копійок (без ПДВ) за один календарний місяць.
Згідно з п. 3.2. Винагорода передбачена п. 3.1 Договору оплачується замовником протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання акту приймання-передачі наданих послуг.
За період дії даного Договору Виконавець надав, а Замовник прийняв надані юридичні послуги на загальну суму 2 860 000,00 (два мільйони вісімсот шістдесят тисяч) гривень 00 копійок, що підтверджується доданими до заяви актами приймання-передачі наданих послуг за період жовтень 2019 – липень 2021.
З метою оплати вказаних послуг, Виконавцем виписані рахунки-фактури.
Разом з тим, Замовником станом на дату звернення з відповідною заявою, свої зобов`язання з оплати послуг не виконано.
ТОВ “Юридична консалтингова група М.К.С.”, з метою стимулювання до належного виконання грошового зобов`язання, направило Вимогу від 30.08.2021 №30/08-21 про сплату заборгованості.
У відповідь, листом від 10.09.2021 № б.н., ТОВ “Яворина Бетріб” повідомило, що останнє перебуває у скрутному фінансовому становищі, та просило відстрочити сплату відповідних зобов`язань.
Заявник зазначає, що з метою перевірки стану розрахунків, ТОВ “Юридична консалтингова група М.К.С.” та ТОВ “Яворина Бетріб” провели звірку взаєморозрахунків за договором про надання юридичних послуг від 01.10.2019 №01/10-19, у зв`язку з чим складено Акт від 10.09.2021, згідно якого, станом на вказану дату, заборгованість ТОВ “Яворина Бетріб” перед ТОВ “Юридична консалтингова група М.К.С.” складає 2 860 000.00 грн.
Розуміючи тривалість невиконання договірних зобов`язань, обмежені строки давності, ТОВ “Юридична консалтингова група М.К.С.” вимушена звернутися до суду з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Варто зазначити, що згідно Інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ “Яворина Бетріб” (код ЄДРПОУ 30770148) змінило власне найменування на ТОВ “Техно Буд Рітейл” (код ЄДРПОУ 30770148) та змінило юридичну адресу на 69005, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Патріотична, будинок 64 Д.
Отже, станом на дату підготовчого засідання, загальна сума підтверджених доказами грошових вимог ТОВ “Юридична Консалтингова Група М.К.С.” до боржника складає 2860000,00 грн., натомість Товариством з обмеженою відповідальністю “Техно Буд Рітейл”, не надано суду доказів погашення зазначеної вище заборгованості перед заявником. 
Дослідивши матеріали справи, господарський суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для відмови у відкритті провадження у справі про банкрутство, в той час як докази, надані заявником в обґрунтування вимог, викладених в заяві, свідчать про наявність ознак неплатоспроможності боржника, що є підставою для відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Техно Буд Рітейл”.
Також, враховуючи наявність в матеріалах справи пропозиції ініціюючого кредитора щодо кандидатури арбітражного керуючого для виконання обов`язків розпорядника майна по даній справі та заяви арбітражного керуючого Стецини І.В. про згоду на участь у даній справі, Господарський суд Запорізької області, з огляду набранням чинності змін, внесених до Кодексу України з процедур банкрутства, дійшов висновку про необхідність призначення розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Стецину Ігора Володимировича /свідоцтво № 1088 від 06.06.2013 року, адреса: 01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/7, офіс 414/.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Положеннями ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що:
- грошове зобов`язання - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України;
- неплатоспроможність – неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов`язання перед кредиторами не інакше, як через застосування процедур, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Згідно ч.ч. 1-3 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства заява про відкриття провадження у справі про банкрутство подається кредитором або боржником у письмовій формі та повинна містити: найменування господарського суду, до якого подається заява; найменування боржника, його місцезнаходження, ідентифікаційний код юридичної особи; ім`я або найменування кредитора, його місцезнаходження або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); виклад обставин, що є підставою для звернення до суду; перелік документів, що додаються до заяви. До заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство додаються: докази сплати судового збору, крім випадків, коли згідно із законом судовий збір не підлягає сплаті; довіреність чи інший документ, що засвідчує повноваження представника, якщо заяву підписано представником; докази авансування винагороди арбітражному керуючому трьох розмірів мінімальної заробітної плати за три місяці виконання повноважень; докази надсилання боржнику копії заяви і доданих до неї документів. Заява кредитора, крім відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, повинна містити відомості про розмір вимог кредитора до боржника із зазначенням окремо розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає сплаті. Заява кредитора може ґрунтуватися на об`єднаній заборгованості боржника за сукупністю його різних зобов`язань перед цим кредитором.
За приписами ч. 1-3 ст. 39 Кодексу України з процедур банкрутства перевірка обґрунтованості вимог заявника, а також з`ясування наявності підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство здійснюються господарським судом у підготовчому засіданні, яке проводиться в порядку, передбаченому цим Кодексом. У підготовчому засіданні господарський суд розглядає подані документи, заслуховує пояснення сторін, оцінює обґрунтованість заперечень боржника, вирішує інші питання, пов`язані з розглядом справи. Якщо провадження у справі відкривається за заявою кредитора, господарський суд перевіряє можливість боржника виконати майнові зобов`язання, строк яких настав. Боржник може надати підтвердження спроможності виконати свої зобов`язання та погасити заборгованість.
Аналіз приписів статей 34, 39 КУзПБ дає можливість дійти висновку, що при поданні заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство не встановлюється обов`язку для кредитора – заявника (ініціюючого кредитора) додавати до такої заяви докази вжиття заходів щодо стягнення з боржника суми боргу. У разі неналежного виконання грошового зобов`язання кредитор має можливість, крім звернення до суду з позовом до боржника,  застосувати щодо такого боржника встановлені КУзПБ процедури для задоволення своїх кредиторських вимог у тому випадку, коли відсутній спір про право, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження (правова позиція, наведена в постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 905/2030/19).
Колегія суддів також зауважує, що вимоги ст. 34 КУзПБ, які ставляться до змісту заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, не вимагають надання ініціюючим кредитором доказів неможливості виконання боржником своїх майнових зобов`язань, строк яких настав.
Водночас, у будь-якому випадку на момент подання заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство боржник повинен надати документи (первинні документи, договори, бухгалтерський баланс, аудиторський висновок, судові рішення тощо), які підтверджують наявність ознак неплатоспроможності або її загрози. Інакше таке банкрутство матиме ознаки фіктивного, тобто ініційованого з метою невиконання зобов`язань (правовий висновок зазначений в постанові Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 915/36/20).
Якщо справа порушується за заявою кредитора, господарський суд перевіряє відповідність його вимог до боржника розміру, встановленому законом, обґрунтованість цих вимог, їх безспірність, реальну, а не формальну неспроможність їх виконати протягом трьох місяців після відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено Законом, вжиття заходів щодо примусового стягнення за цими вимогами в порядку виконавчого провадження.
Завдання підготовчого засідання господарського суду у справі про банкрутство полягає у перевірці обґрунтованості заяви кредитора або боржника щодо наявності ознак неплатоспроможності, а заяви боржника - також і загрози його неплатоспроможності. Крім того, господарський суд перевіряє правовий статус боржника та відсутність перешкод для порушення провадження у справі про банкрутство. 
Підсумовуючи, колегія суддів зазначає, що завданням підготовчого засідання господарського суду в розгляді заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство є:
– перевірка обґрунтованості вимог заявника (заявників) на предмет відповідності таких вимог поняттю грошового зобов`язання боржника перед ініціюючим кредитором;
– встановлення наявності або відсутності спору про право;
– встановлення обставин задоволення таких вимог до проведення підготовчого засідання у справі (п. 68 постанови Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 910/4658/20, п. 48 постанови Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 910/16413/19).
Предметом підготовчого засідання є з`ясування наявності підстав, які надають кредитору чи боржнику можливість ініціювати порушення провадження у справі про банкрутство, тобто ознак загрози неплатоспроможності та виникнення обставин неплатоспроможності боржника (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 910/11946/18).
При цьому відповідно до ч. 6 ст. 39 КУзПБ господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо вимоги кредитора свідчать про наявність спору про право, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження.
Відсутність спору про право в межах процедури банкрутства полягає у відсутності неоднозначності у вирішенні питань щодо сторін зобов`язання, суті (предмета) зобов`язання, підстави виникнення зобов`язання, суми зобов`язання та структури заборгованості, а також строку виконання зобов`язання тощо.
Методом встановлення таких фактів є дослідження господарським судом відзиву боржника, заслуховування пояснень представника боржника або дослідження Єдиного реєстру судових рішень, відомості з якого відкритими та загальнодоступними, щодо перебування на розгляді іншого суду позову боржника до ініціюючого кредитора із зазначених питань.
Установлення відсутності спору про право щодо вимог ініціюючого кредитора є обов`язковою умовою для відкриття провадження у справі про банкрутство боржника (див. правові висновки Верховного Суду в постанові від 13.08.2020 у справі № 910/4658/20).
Варто зазначити, що виходячи з положень Кодексу України з процедур банкрутства обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредитора до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений саме на господарський суд, при цьому заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги.
Під час розгляду заявлених грошових вимог, суд користується правами та повноваженнями наданими йому процесуальним законом та самостійно розглядає заявлені грошові вимоги, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду приймає процесуальне рішення про відкриття провадження у справі про банкрутство, відповідно визнавши частково чи повністю грошові вимоги кредитора або відмовляє у відкритті провадження у справі про банкрутство, встановивши, до прикладу, що вимоги кредитора свідчать про наявність спору про право, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження. 
Слід наголосити, що судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими КУзПБ, ГПК України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу. 
Статтею 1 КУзПБ визначено, що склад і розмір грошових зобов`язань, сума кредитів з урахуванням відсотків, які зобов`язаний сплатити боржник, визначаються на день подання до господарського суду заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, якщо інше не встановлено цим Кодексом. При поданні заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство розмір грошових зобов`язань визначається на день подання до господарського суду такої заяви.
Отже, обов`язком суду при вирішенні питання про наявність грошового зобов`язання та визначенні неплатоспроможності є встановлення прострочених грошових зобов`язань боржника перед кредиторами станом на час подання відповідної заяви до суду. Перевірка обґрунтованості вимог заявника, а також з`ясування наявності підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) здійснюються господарським судом у підготовчому засіданні.
Так, з матеріалів справи вбачається, що заява ТОВ «Юридична консалтингова група М.К.С. (Виконавець) про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «Яворина Бетріб» (Замовник) обґрунтована невиконанням (простроченням) грошових зобов`язань за Договором про абонентське юридичне обслуговування 01.10.2019, предметом якого є надання Виконавцем юридичних послуг року з будь-яких питань, що виникають у Замовника у сфері права та здійснення правового супроводу господарської діяльності Замовника, а Замовник зобов`язується прийняти надані послуги та оплатити їх (надалі «Юридичні послуги»). 
Ініціюючий кредитор заявляє, що протягом дії Договору Виконавець надав, а Замовник прийняв надані юридичні послуги, про що було складено відповідні акти приймання-передачі наданих послуг період жовтень 2019 – липень 2021 на загальну суму 2 860 000,00 (два мільйони вісімсот шістдесят тисяч) гривень 00 копійок, проте боржник за послуги не розрахувався.
Разом з тим, варто зазначити, що п.2 Договору передбачено, що ВИКОНАВЕЦЬ має право надавати правову допомогу шляхом усного чи письмового консультування Замовника з питань у сфері права: 
- здійснювати аналіз наданих ЗАМОВНИКОМ документів; 
- формувати правові позиції у справах за заявками ЗАМОВНИКА;
- розробляти, редагувати, аналізувати, Договори, Угоди, що укладаються ЗАМОВНИКОМ з іншими підприємствами та громадянами, державними органами;
- розробляти юридичні обґрунтування оптимального розміру податкових зобов`язань в залежності від змісту господарських операцій ЗАМОВНИКА;
- складати проекти статутних документів, супроводжувати реєстрацію змін до Статутних документів, внесення змін про діяльність ЗАМОВНИКА;
- представляти у встановленому порядку інтереси ЗАМОВНИКА в державних, правоохоронних, контролюючих та інших органах, підприємствах, установах з питань захисту інтересів ЗАМОВНИКА;
- складати проекти необхідних процесуальних документів, заяв, скарг, претензій та позовних заяв;
- здійснювати супроводження ЗАМОВНИКА при укладанні будь-яких договорів, брати участь у переговорах та ін.
- надавати інші консультації у сфері права. 
Однак, з наданих до Заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство актів приймання-передачі послуг до Договору №01/10-19 не вбачається, які саме послуги були надані ТОВ "Юридична консалтингова група М.К.С.», які документи Боржника підлягали аналізу, в яких справах Виконавець дійсно представляв інтереси ТОВ «Яворина Бетріб», та складав процесуальні документи, які саме консультації були надані ТОВ «Яворина Бетріб» з підтвердженням практичного використання боржником отриманих консультацій.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2021 у справі № 814/803/17 зазначила, що визначальним принципом господарського судочинства є змагальність сторін.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 14 ГПК України до принципів господарського судочинства також належить диспозитивність господарського судочинства, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В свою чергу, як передбачено ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує (правова позиція Верховного Суду викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18).
З огляду на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постановах від 29.03.2018 у справі № 916/4644/15 та від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18 обов`язок доведення кредиторських вимог одночасно з поданням відповідних документів, що їх підтверджують, покладено на кредитора.
У постановах Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 910/21939/15 та від 11.07.2019 у справі № 904/2394/18, наведено правовий висновок, що на стадії звернення кредитора з вимогами до боржника та розгляду зазначених вимог судом принципи змагальності та диспозитивності у справі про банкрутство проявляються у наданні заявником відповідних документів на підтвердження своїх кредиторських вимог та заперечень боржника та інших кредиторів проти них.
Згідно правового висновку Верховного Суду, наведеного в постанові від 18.02.2021 у справі № 904/3251/20, кредитор, звертаючись до господарського суду з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство, має підтвердити наявність боргу (у т.ч. неустойки) належними доказами, виходячи з правової природи правовідносин між боржником та кредитором. Доказами на підтвердження наявності боргу можуть бути, зокрема, судові рішення, господарській правочини, первинні бухгалтерські документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення. Такими доказами можуть бути, зокрема, банківські виписки, платіжні доручення, видаткові накладні, довідки, листи, протоколи та будь-які інші докази, що доводять факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Все це подається кредитором з метою виключення у майбутньому розумних сумнівів інших кредиторів боржника в обґрунтованості відкриття провадження у справі про банкрутство.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 922/1174/20.
Верховний Суд у постанові від 26.07.2022 у справі № 904/4608/21 зауважив, що заяви з кредиторськими вимогами судам слід розглядати із застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. 
У разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог.
Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом також у постановах від 07.10.2020 у справі № 914/2404/19, від 11.02.2020 у справі № 904/8484/16, від 07.08.2019 у справі № 922/1014/18.
Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18). 
Грошові вимоги у справі про банкрутство можуть підтверджуватися або первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (правові висновки, зроблені в постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 915/535/17, від 25.06.2019 у справі № 922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 10.02.2020 у справі № 909/146/19, від 27.02.2020 у справі № 918/99/19, від 13.10.2021 у справі № 904/2104/19).
Аналізуючи наведене, апеляційний суд зазначає, що саме первинними документами підтверджується заборгованість суб`єкта господарювання, її розмір (або ж рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору - тобто про заборгованість боржника перед кредитором); саме ці докази мають подаватися кредитором для встановлення судом невиконаного зобов`язання боржника та для визнання грошових вимог цього кредитора.
Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України).
Наведені висновки кореспондуються із правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 27.03.2018 у справі № 909/453/16, а також у постановах від 23.04.2019 у справі № 910/21939/15, від 27.07.2020 у справі № 904/2104/19 (п. 21) про те, що тягар доведення наявності вимог до боржника належними, достатніми та допустимими доказами покладається саме на кредитора.
Разом з тим, в контексті спірних правовідносин, слід зауважити, що ініціюючим кредитором не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів надання послуг боржнику на загальну суму у розмірі - 2 860   000,00 грн, тобто ним не доведено наявність відповідних грошових вимог.
          Дослідивши акти приймання-передачі наданих послуг, апеляційний суд зазначає, що послуги вказані в них є максимально абстрактними, не містять жодної деталізації (розшифровки) послуг, зокрема, Виконавцем не конкретизовано, які саме послуги надавались та які документи й у якій кількості складались.
Виконавцем не обґрунтовано необхідність систематичного надання певного виду послуг в контексті господарської діяльності боржника.
Відсутні й документи, які б підтвердили напрямки за якими надавались юридичні послуги та результати отриманих послуг (акти виконаних робіт за результатами досліджень, проведені розрахунки витраченого часу та інше, деталізовані звіти наданих послуг).
Суду не надано доказів оформлення результатів послуг на будь-яких матеріальних носіях, що могло б засвідчити їх справжню дійсність, а не лише формальне документальне оформлення.
Крім того, за умовами п. 2.2. Договору Замовник зобов`язується:
а) своєчасно забезпечувати Виконавця всім необхідним для виконання даний йому доручень, передбачених даним Договором, у тому числі документами в потрібній кількості примірників, інформацією, а також забезпечувати свою особисту присутність у необхідних випадках;
б) документи, необхідні для надання послуг, Замовник зобов`язаний надати в строк, вказаний Виконавцем…
Натомість в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які доручення замовника, листування щодо надання інформації та документів, необхідних для надання послуг, як і звернення Виконавця до Замовника щодо визначення строку надання таких документів, як це передбачено пп. б) п. 2.2. Договору.
Тобто, необхідних документів, складання яких передбачено умовами укладеного між сторонами Договору та інших доказів щодо підстав та розміру виникнення заборгованості у ТОВ “Яворина Бетріб” перед ТОВ “Юридична консалтингова група М.К.С.” останнім суду не надано.
Необхідно наголосити, що будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Також, колегія суддів приймає до уваги висновки викладені в постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 927/149/22 про банкрутство ТОВ «Яворина-Трейдінг», в яких суд касаційної інстанції аналізуючи вимоги кредитора ТОВ «Юридична консалтингова група М.К.С.» (який є ініціюючим кредитором у справі № 908/3413/21), що виникли на підставі договору про надання юридичних послуг, зауважив, що « 35. …визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам при новому розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального надання таких послуг за договором (схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18)».
36. Зі змісту оскаржуваної постанови в цій справі вбачається, що визнаючи грошові вимоги Заявника, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Заявник надав на підтвердження зобов`язань Боржника такі документи: Договір, акт приймання-передачі №1 від 29.07.2022, акт звірки взаєморозрахунків від 02.08.2022.
37. Однак всупереч наведеним правовим висновкам Верховного Суду щодо неприпустимості формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами, апеляційний господарський суд під час розгляду Заяви обмежився викладенням змісту наданих Заявником на підтвердження його вимог документів, не здійснивши детальної перевірки підстав виникнення відповідних грошових вимог з огляду на наявність чи відсутність обставин, які свідчать про реальне надання Заявником певних послуг за Договором. 
38. При цьому в порушення закріпленого в статтях 2, 13 Господарського процесуального кодексу України принципу змагальності та вимогам статті 282 цього Кодексу суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки (із наведенням у мотивувальній частині постанови підстав їх прийняття до уваги чи відхилення) запереченням Скаржника та ліквідатора Боржника проти грошових вимог Заявника (зокрема щодо відсутності конкретного переліку наданих послуг, фіктивності відповідного правочину з надання юридичних послуг через фактичне припинення діяльності Боржником на момент укладення Договору тощо). Також в оскаржуваній постанові відсутні конкретні доводи, за якими апеляційний господарський суд не погодився з висновками суду першої інстанції щодо прийняття до уваги вказаних аргументів ліквідатора Боржника. 
39. Отже, за висновком Верховного Суду, суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не дотримався вимог статей 74, 86, 236, 282 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, із належним дослідженням зібраних у справі доказів, у зв`язку з чим неправильно застосував норми матеріального права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду. 
40. Водночас, суд першої інстанції під час розгляду Заяви надав правову оцінку із застосуванням вимог щодо підвищеного стандарту доказування як наданим Заявником на підтвердження його грошових вимог доказам, так і запереченням ліквідатора Боржника проти цих вимог. Оскільки ані Заява, ані додані до неї документи не містять переліку послуг, наданих Заявником Боржнику, а також відсутні підтвердження факту надання таких послуг при тому, що Боржник на час укладення Договору припинив здійснення своєї діяльності та забезпечення документообігу, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх правових підстав для визнання Заявника кредитором Боржника…».
За таких умов, сама по собі заява та додані до неї документи (акти), які не містять переліку послуг, наданих Заявником Боржнику, за відсутності іншого підтвердження факту надання таких послуг, не може доводити реальність надання таких послуг за договором на відповідну суму.
Наданий заявником Акт звірки взаєморозрахунків від 10.09.2021, відповідно до якого станом на вказану дату, за ТОВ “Яворина Бетріб” рахується заборгованість перед ТОВ “Юридична консалтингова група М.К.С.” на суму 2 860   000,00 грн, сам по собі не може підтверджувати існування відповідного грошового зобов`язання, оскільки стала практика Верховного Суду засвідчує правову позицію, що акт звірки взаємних розрахунків не є майновою дією боржника, не свідчить про проведення певної господарської операції; сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом; акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами (позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 910/9004/13, від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17, від 23.09.2021 у справі № 910/866/20).
Отже, є недоведеною (непідтвердженою належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у їх сукупності) обставина виникнення у ТОВ “Юридична консалтингова група М.К.С.” вимог до боржника у розмірі 2 860   000,00 грн,
Колегія суддів вважає за необхідне також акцентувати увагу на тому, що матеріали справи № 908/3413/21 наряду з викладеним також не містять і доказів проведення та відображення в бухгалтерському та податковому обліку згаданих господарських операцій, її фіксації у поданій до контролюючих органів фінансовій та податковій звітності, в той час, як ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначає, що здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку
З огляду на наведене, видається достатньо сумнівним факт можливості надання послуг ініціюючим кредитором й укладений з ТОВ “Яворина Бетріб” договір підлягав більш ретельній та детальній перевірці судом першої інстанції при вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі про банкрутство та визнання кредиторських вимог.
Враховуючи доводи апелянтів щодо заявлених грошових вимог, місцевий господарський суд при розгляді заяви ТОВ “Юридична консалтингова група М.К.С.” повинен був надати вичерпну оцінку обставинам, на які посилається заявник в обґрунтування своїх претензій до боржника, та пересвідчитися у дійсності підстав виникнення кредиторських вимог, правовій природі боргу, обґрунтованості вимог відповідними доказами, які мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. 
Наведене, в сукупності з неналежним дослідженням змісту кредиторських вимог, унеможливило судом першої інстанції встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення судом питань щодо існування підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство боржника.
Варто наголосити, що однією з підстав для відмови у відкритті провадження у справі положення частини 6 статті 39 КУзПБ визначають те, що вимоги кредитора свідчать про наявність спору про право, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження.
Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права, який суттю суперечності, конфлікту, протиборства сторін.
Поняття «спір про право» має розглядатися з його наповненням сутнісним, а не виключно формальним змістом.
Тому, вирішуючи питання, чи свідчить вимога кредитора (кредиторів) про наявність спору про право, слід враховувати, що спір про право виникає з матеріальних правовідносин і характеризується наявністю розбіжностей (суперечностей) між суб`єктами правовідносин з приводу їх прав та обов`язків і неможливістю їх здійснення/забезпечення належного виконання за зверненням до суду. Спір про право може проявлятися також у випадку, коли на шляху здійснення особою права виникають перешкоди, які можуть бути усунуті за участю суду.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26.10.2022 по справі № 911/299/21.
У постанові від 28.07.2022 у справі № 902/560/20 Верховний Суд зауважує, що поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Здійснюючи розгляд спорів про право, суд встановлює наявність чи відсутність певних обставин (юридичних фактів). За відсутності цих елементів не може бути спору про право.
Юридичні факти - це певні життєві обставини, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Таким чином, спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права.
Встановлення відсутності спору про право щодо вимог ініціюючого кредитора є обов`язковою умовою для відкриття провадження у справі про банкрутство боржника.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 13.08.2020 у справі № 910/4658/20, від 19.08.2020 у справі № 910/2522/20, від 03.09.2020 у справі №910/4658/20, від 16.09.2020 у справі № 911/593/20, 31.05.2022 року у справі № 917/1234/21. 
Відтак, всупереч наведеним правовим висновкам Верховного Суду щодо неприпустимості формального підходу при розгляді заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство та уникнення будь-яких сумнівів у існуванні юридичних фактів, що можуть вказувати на спірність кредиторських вимог, суд першої інстанції під час розгляду заяви ТОВ "Юридична консалтингова група М.К.С." обмежився викладенням змісту наданих Заявником на підтвердження його вимог документів, не здійснивши детальної перевірки підстав виникнення відповідних грошових вимог з огляду на наявність чи відсутність обставин, які свідчать про реальне надання заявником певних послуг за Договором. 
Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07.11.2023 у справі №908/2162/22, в якій ТОВ «ЮКГ «М.К.С.» також виступало ініціюючим кредитором. За наслідками розгляду означеної справи, суд касаційної інстанції скасував ухвалу про відкриття провадження у справі та направив справу на новий розгляд до господарського суду.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 269 ГПК України).
При цьому щодо обставин визнання ТОВ “Яворина Бетріб” заборгованості на заявлену ТОВ "Юридична консалтингова група М.К.С." суму у листі-відповіді на претензію від 10.09.2021, то колегія суддів звертає увагу, що на відміну від справ позовного провадження, в яких господарський суд обмежений принципами диспозитивності та змагальності сторін, у справах про банкрутство (неплатоспроможність) судовий контроль є невід`ємною складовою цього провадження. Застосування судам принципу судового контролю у процедурах банкрутства (неплатоспроможності) щодо повноти та належності дій учасників справи про банкрутство, єдиного правового захисту інтересів кредиторів в межах процедур банкрутства та пропорційності надає суду у процедурі банкрутства правові важелі, які можуть забезпечити дотримання балансу інтересів кредиторів та боржника на кожному з етапів процедур банкрутства (неплатоспроможності).
Схожий за змістом висновок, викладено у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 911/2043/20. 
Боржником не подано до суду відзиву на заяву ініціюючого кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство, в якому би визнавались заявлені до нього майнові претензії.
В свою чергу, судом не перевірено обставини належного здійснення тодішнім керівником ТОВ “Яворина Бетріб” – ОСОБА_4 своїх повноважень та чи не мали такі на меті сприяти ініціюванню процесу фіктивного банкрутства, тобто переслідували нелегітимну ціль.
Слід наголосити, що процедура банкрутства щодо боржника переслідує публічний та приватний інтерес. Захист публічного інтересу, зокрема, знаходить свій вияв у недопущенні фіктивного банкрутства (стаття 215 Господарського кодексу України, стаття 166-17 Кодексу України про адміністративні правопорушення), а також недопущення доведення боржника до банкрутства (стаття 219 Кримінального кодексу України). Захист приватного інтересу, в свою чергу, полягає в максимальному задоволенні вимог кредиторів, відновленні платоспроможності боржника або його ліквідації та продажу його майна у ліквідаційній процедурі з метою погашення вимог кредиторів. Однією з основних функцій господарського суду під час провадження у справі про банкрутство є дотримання балансу захисту публічного та приватного інтересів.
Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28.01.2021 у справі № 910/4510/20.
Враховуючи встановлені обставини та наявні в матеріалах справи докази, висновки суду першої інстанції про обґрунтованість заяви є передчасними та свідчать про формальний підхід суду при розгляді зобов`язань боржника, який не здійснив належного судового контролю у процедурі та обмежився відтворенням у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали лише позиції заявника без ґрунтовного аналізу його вимог, тобто не дотримався балансу захисту публічного та приватного інтересів.
Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 236 ГПК України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Провадження у справі № 908/3413/21 та ухвала Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 вищенаведеним вимогам в повній мірі не відповідає.
Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.
Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12.07.1988, серія A № 140, с. 29, п. 46).
Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 03.07.2014, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18.07.2006, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21.04.2011).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами ч. 2 цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З урахуванням фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржників, наведені ним в апеляційній скарзі є частково обґрунтованими, знайшли своє підтвердження належними доказами в ході апеляційного перегляду справи, та є достатніми для скасування оскаржуваної ухвали як такої, що прийнята при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, встановленим обставинам справи, в результаті неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права; із прийняттям нового судового рішення – про відмову у відкритті провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно Буд Рітейл».
Наряду з цим, судом роз`яснюється, що згідно ч. 7 ст. 39 КУзПБ відмова у відкритті провадження у справі про банкрутство не перешкоджає повторному зверненню до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.  
Частиною 14 статті 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України, враховуючи поведінку боржника при вирішенні питання про відкриття провадження у справі про банкрутство, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг належить покласти на боржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275-279, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у справі № 908/3413/21 задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.01.2022 у справі № 908/3413/21 скасувати.
Відмовити у відкритті провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно Буд Рітейл».
Судові витрати у справі покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Техно Буд Рітейл».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно Буд Рітейл» (69005, м.Запоріжжя, вул. Патріотична, б. 64Д, код ЄДРПОУ 30770148) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 34 050,00 грн, про що видати наказ.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно Буд Рітейл» (69005, м.Запоріжжя, вул. Патріотична, б. 64Д, код ЄДРПОУ 30770148) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 34 050,00 грн, про що видати наказ.
Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду Запорізької області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 05.08.2025

Головуючий суддя                                                                                В.Ф. Мороз

Суддя                                                                                           Ю.Б. Парусніков 

Суддя                                                                                           А.Є. Чередко