ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 199/5460/22
провадження № 61-4317св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року в складі судді Якименко Л. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року в складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном.
Позов мотивований тим, що він є власником гаража № НОМЕР_1 загальною площею 21,7 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу гаража від 26 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О. І., реєстровий № 826, та витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 109087028.
Позивач зазначав, що вказаним гаражем незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа та користується ОСОБА_2 . На численні пропозиції позивача звільнити належний йому на праві власності гараж відповідач не реагує, чим чинить перешкоди у користуванні спірним гаражем.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив усунути йому перешкоди у користуванні гаражем № НОМЕР_1 загальною площею 21,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності згідно з договором купівлі-продажу гаража від 26 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О. І., шляхом зобов`язання ОСОБА_2 звільнити зазначений гараж.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 гаражем № НОМЕР_1 загальною площею 21,7 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності згідно з договором купівлі-продажу гаража від 26 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О. І., шляхом зобов`язання ОСОБА_2 звільнити зазначений гараж.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн та 10 000,00 грн витрат на правову допомогу, а всього 10 992,40 грн.
Суд першої інстанції виходив з того, що, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ЦК України.
Відповідач ОСОБА_2 визнала в суді, що саме вона користується спірним гаражем, в якому наявні її речі, тому ці обставини доказуванню не підлягають.
Суд не погодився із посиланнями ОСОБА_2 на те, що вона є власником спірного гаража, адже жодного доказу на підтвердження цієї обставини суду не надано, як і не надано доказів правомірного користування зазначеним гаражом. Крім того, із договору купівлі-продажу спірного гаража від 26 грудня 2017 року вбачається, що попереднім власником гаража було ТОВ фірма по будівництву житла «ОКС».
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та необхідність усунення йому перешкод у користуванні спірним гаражем шляхом зобов`язання ОСОБА_2 звільнити цей гараж.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано суду копію договору № 66 про надання правової допомоги від 18 липня 2022 року, копію додаткової угоди до договору від 18 липня 2022 року № 66, копію квитанції до прибуткового касового ордера від 18 липня 2022 року № 1 на суму 10 000,00 грн.
Дослідивши докази, які наявні у матеріалах справи, суд вважав виправданими та такими, що відповідають критерію реальності, розумності та співмірності послуги, тому стягнув із відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Крім цього, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України суд стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в розмірі 992,40 грн.
Апеляційний суд з висновками суду першої інстанції погодився, зазначив, що позивач довів у судовому засіданні належними доказами, що нерухоме майно (гараж) він отримав в результаті нотаріально посвідченої угоди, це право зареєстровано у встановленому законом порядку.
Відповідач не надала суду доказів (копій зареєстрованих у встановленому законом порядку документів) на підтвердження своєї позиції, зокрема стосовно того, що вона є власником спірного гаража.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У березні 2024 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди застосували норми правабез урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду в подібних правовідносинах. Крімтого, при розгляді справи суд першої інстанції належним чином не дослідив подані сторонами докази, які мають значення для встановлення обставин справи, а саме: необґрунтовано відхилив письмове клопотання про витребування доказів та усне клопотання про проведення почеркознавчої експертизи; прийняв до уваги та встановив обставинисправи на підставі копій письмових доказів, наданих позивачем, без огляду їх оригіналів;
суди посилались на письмові докази, які надані позивачем, зокрема,на начебто направлений відповідачу лист-повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю фірма по будівництву житла «ОКС» від 06 грудня 2017 року про необхідність у нотаріальному порядку оформити договір купівлі-продажугаража, на який ТОВ фірма по будівництву житла «ОКС» оформило право власності на підставі декларації про готовність до експлуатації об'єкта. Проте доказів направлення позивачем цього листа і його отримання відповідачем суду не надано, і матеріали справи їх не містять. Незважаючи на заперечення відповідача щодо обізнаності про вказаний лист і його отримання, суди належним чином не перевірили факт його направлення позивачем та отримання відповідачем. Тому суди зробилибезпідставні висновки, що відповідач була обізнана про відповідну пропозицію, але не відповіла згодою на неї;
суди зробили помилкові висновки, що між сторонами укладений договір оренди спірного гаража. Такі висновки зроблені судами на підставі долучених позивачем до матеріалів справи копій начебто укладеного між ним та відповідачем договору оренди спірного гаража від 07 вересня 2021 року та акта приймання-передачі гаража від 07 вересня 2021 року, які нібито підписані відповідачем. При цьому відповідач наголошувала, що ніколи не укладала з позивачем договору оренди його гаража та не підписувала жодних документів, а у наданих позивачем копіях договору оренди гаража та акта приймання-передачі підпис від її імені виконаний іншою особою. В судовому засіданні при огляді копій зазначених письмових доказів представник відповідачатакож зазначила, що надані позивачем копії документів є недостовірними доказами, адже підпис на них не належить відповідачу, а також усно заявила про необхідність проведення експертизи підпису, якщо судом копії цих документів будуть братися до уваги. Ці обставини підтверджуютьсяпротоколом судового засідання від 31 жовтня 2023 року та відповідним звукозаписом судовогозасідання. Протесуд першої інстанції не витребував у позивача оригіналіввказаних документівдля огляду, не дослідив їх та зробив необґрунтовані висновки про наявність між сторонами договірних орендних відносин на підставі наданих позивачем сумнівних копій письмових доказів;
копії зазначених письмових доказів всупереч частинам четвертій, п`ятій статті 95 ЦПК України не засвідчені підписомпозивача щодо їх відповідності оригіналу, не вказано датитакого засвідчення. Крім того, позивач не зазначив про наявність у нього їх оригіналів таких документів. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, не звернув увагу на порушення судом першої інстанції вказаних норм процесуального права, не перевірив подані позивачем докази, не витребував оригінали письмових доказів та помилково прийняв їх як достовірні та достатні;
гараж, яким володіє відповідач, було придбано нею ще 10 квітня 2001 року у підприємства «Будинок профспілок» Об'єднання професійних спілок Дніпропетровської області разом з квартирою   АДРЕСА_2 , яку вона набула у власність на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10 квітня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Вишневською Н. П., реєстровий № 1-1210. За цією квартирою був закріплений тимчасовий гараж на один автомобіль із збірного залізобетону,розташований на прибудинковій території будинку за вказаною адресою. Вартість гаража входила у вартість квартири, яку ОСОБА_2 сплатила у повному обсязі. Як рухоме майно, цей гараж був переданий їй підприємством «Будинок профспілок» разом з квартирою на підставі акта приймання-передачі від 10 квітня 2001 року до договору купівлі-продажу квартири від 10 квітня 2001 року. В свою чергу підприємство «Будинок профспілок» в особі Управління по господарському обслуговуваннюміжгалузевої обласної ради профспілок придбало цей гараж у ТОВ фірма по будівництву житла «ОКС» на підставі додаткової угоди від 11 серпня 1998 року № 2 до договору від 02 серпня 1994 року № 15/92-94. Згідноумов вказаної додаткової угоди ТОВ фірма по будівництву житла «ОКС», в особі голови правління ОСОБА_1 , який є позивачем у цій справі, зобов'язалося продати підприємству «Будинок профспілок» (дольщику) гараж на один автомобіль із збірного залізобетону на АДРЕСА_4, за договірною вартістю 7 000,00 грн, а дольщик зобов'язався перерахувати грошові кошти в сумі 7 000,00 грн у строк до 15 серпня 1998 року. На виконання зазначеної додаткової угоди підприємство «Будинок профспілок» в особі Управління по господарському обслуговуванню міжгалузевої обласної ради профспілок сплатило в повному обсязі вартість цього гаража ТОВ «ОКС», що підтверджується платіжним дорученням АКБ «Новий» від 18 серпня 1998 року № 450. Отримавши оплату, ТОВ фірма по будівництву житла «ОКС» передало тимчасовий залізобетоннийгараж на АДРЕСА_4, у власність підприємству «Будинок профспілок» в особі Управління по господарському обслуговуванню міжгалузевої обласної ради профспілок на підставі акта приймання-передачі від 19 серпня 1998 року як рухоме майно. Копії зазначених документів, що підтверджують перехід права власності на гараж, яким володіє відповідач, із засвідченням їх відповідності оригіналу, були надані останньою суду і містяться в матеріалах справи. Тому спірний гаражбув і є тимчасовою мобільною збірно-розбірною будівлею, тобто рухомим майном, законодавство не потребує реєстрації на нього права власності в реєстрі прав на нерухоме майно, а також не вимагає обов'язкового нотаріального посвідчення переходу права власності на таке майно;
відповідно до статті 128 ЦК УРСР (чинного на момент придбання відповідачем її гаража) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Таким чином, на підставі договору від 02 серпня 1994 року № 15/92-94, додаткової угоди від 11 серпня 1998 року № 2 до нього та акта приймання-передачі від 19 серпня 1998 року право власності на цей гараж виникло у підприємства «Будинок профспілок» з моменту передачі йому гаража від ТОВ фірма по будівництву житла «ОКС». Надалі це підприємство як власник розпорядилося належним йому рухомим майном, передавши разом з квартирою відповідачу на підставі акта приймання-передачі від 10 квітня 2001 року до договору купівлі-продажу квартиривід 10 квітня 2001 року. Отже, право власності у ОСОБА_2 на спірний гараж як на рухоме майно виникло на підставі акта приймання-передачі від 10 квітня 2001 року до договору купівлі-продажу квартири від 10 квітня 2001 року, яким підтверджується факт передачі цього рухомого майна від підприємства «Будинок профспілок» відповідачу. За час володіння відповідачем гаражем його правовий статус та вид, визначений судовоюбудівельно-технічною експертизою, як мобільна збірно-розбірна будівля без фундаменту, не змінився, і включення його фірмою по будівництву житла «ОКС» до декларації про готовність до експлуатації об'єкта нерухомості та реєстрації на нього права власності в Державному реєстрі речових прав як на об'єкт нерухомого майна є неможливим;
гараж № НОМЕР_1 , зареєстрований за позивачем, має загальну площу 21.7 кв. м та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас рухоме майно - мобільна збірно-розбірнабудівля, якою володіє відповідач, має площу 24,0 кв. м та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (прибудинкова територія). На підтвердженняпозовних вимог позивач надав суду, зокрема, такі документи: копію рішення Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 2003 року про відведення земельної ділянки для завершення будівництва тимчасових залізобетонних збірних гаражів на АДРЕСА_3 ; договір оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 від01 квітня 2004 року, укладений між Дніпропетровською міською радою і ТОВ фірма по будівництва житла «ОКС» на строк до 19 листопада 2006 року з цільовим призначенням: для завершення будівництва тимчасових залізобетонних збірних гаражів. Інших дозвільних документів, які б підтверджували відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва капітальних гаражів (нерухомого майна), на які в подальшому могло би бути зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ фірма по будівництву житла «ОКС» або за позивачем не надано;
у матеріалах справи містяться докази, які підтверджують, що відповідач володіє рухомим майном - мобільною збірно-розбірною будівлею (гаражем), розташованимна прибудинковій території будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас позивач пред`явив вимогищодо нерухомого майна - гаража № НОМЕР_1 , розташованого за конкретно визначеною та присвоєною адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, позивачне довів, що відповідач займає саме той гараж, який зареєстрований за ним на праві приватної власності як об'єкт нерухомого майна, чим перешкоджає його праву власності. Крім того, прирозгляді справи суди не надали оцінки правовому режиму статусу майна (гаража), щодо якого заявляє позовні вимоги позивач (нерухоме), та яким фактично володіє відповідач (рухоме), у розумінні статті 181 ЦК України. Також суди не встановили обставин придбання майна відповідачему власність з урахуванням чинного на час набуття законодавства, не дослідили надані відповідачем письмові докази на підтвердження факту придбання рухомого майна у власність шляхом передачі майна, а також його статусу як такого, що не потребує державної реєстрації;
суди, не встановивши дійсні обставини справи, застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, передбачені частиною четвертою статті 334 ЦК України щодо набуття права власності на нерухоме майно, обґрунтувавши свої рішення відсутністю у відповідача правовстановлюючих документів на її рухоме майно. Отже, висновкисудів містять суперечливостіміж заявленими вимогами позивача щодо порушення його права власності як власника нерухомого майна (капітального гаража, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ) і дійсними обставинами справи, за якими відповідач володіє рухомим майном (тимчасовою мобільною збірно-розбірною будівлею, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 (прибудинкова територія), а тому не може чинити перешкоди у користуванні позивачем його нерухомим майном;
суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи - Підприємства «Будинок профспілок» від 11 листопада 2022 року, поданого в підготовчомузасіданні 14 листопада 2022 року, та клопотання відповідача про витребування у вказаного підприємства оригіналу договору від 02 серпня 1994 року № 15/92-94, укладеного між Підприємством «Будинок профспілок» і ТОВ фірма по будівництву житла «ОКС». У результаті ухвалення судового рішення на користь позивача відповідач набуває прав стосовно Підприємства «Будинок профспілок», отже рішення у справі може вплинути на права та обов'язки останнього. Крім того, участь у справі вказаної особи, яка є першим покупцем у ТОВ фірма по будівництву житла «ОКС» спірного гаража, яким володіє відповідач, сприяла б встановленню фактичних обставинсправи, що мають значення для правильного вирішення спору. У результаті протиправних відмов у задоволенні клопотань відповідача обставини набуття відповідачем права власності на її гараж як рухомого майна встановлені судом не були, і єдиним доводом для задоволення позовусуд зазначив реєстрацію за позивачем права власності в Державному реєстрі речових прав на гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5, як на об'єкт нерухомого майна. Суд апеляційної інстанції зазначені обставини також не встановив.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 199/5460/22 та витребувано справу із суду першої інстанції. В задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2024 року задоволено частково заяву ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення суду, зупинено виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку; у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року відмовлено.
У травні 2024 року справа № 199/5460/22 надійшла до Верховного Суду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 01 травня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційної оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 705/2045/16-ц, від 13 липня 2022 року в справі № 201/7705/19, від 05 квітня 2023 року в справі № 911/1278/20, від 24 травня 2017 року в справі № 640/2034/15-ц; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 2003 року № 220/13 передано в оренду ТОВ фірмі по будівництву «ОКС» земельну ділянку на АДРЕСА_3, для завершення будівництва залізобетонних збірних гаражів.
12 жовтня 2016 року, після завершення будівництва, приватним нотаріусом зареєстровано право власності на гаражі наземні за адресою: АДРЕСА_6 за ТОВ фірма по будівництву житла «ОКС» на підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 21 вересня 2016 року ДО № 142162650057, виданої Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, розпорядження Дніпропетровської міської ради від 17 жовтня 2001 року №1040-р, технічного паспорта, виданого 01 вересня 2016 року ТОВ «ЗЕМКОМ-ДНІПРО».
Після отримання всіх необхідних документів для нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу 9 (дев`яти) автогаражів на АДРЕСА_5 ТОВ фірма по будівництву «ОКС» 06 грудня 2017 року письмово повідомила ОСОБА_2 про необхідність у нотаріальному порядку оформити договір купівлі-продажу гаража. Утім, відповідач не відповіла згодою на вказану пропозицію.
ОСОБА_1 є власником гаража № НОМЕР_1 загальною площею 21,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу гаража від 26 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О. І., реєстровий № 826, та витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 109087028.
07 вересня 2021 року між позивачем та відповідачем укладений договір оренди спірного гаража строком на 3 місяці. Гараж було передано відповідачу на підставі акта приймання-передачі.
Станом на час розгляду справи належний позивачу на праві власності гараж займала відповідач, звільняти його від своїх речей відмовлялась, чим створює йому перешкоди у користуванні його власністю.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
У статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України моментом набуття права власності на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном ОСОБА_1 зазначав, що він є власником гаража № НОМЕР_1 загальною площею 21,7 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу гаража від 26 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О. І., реєстровий № 826, та витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 109087028. Цим гаражем незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа та користується ОСОБА_2 ;
суди встановили, що відповідно до договору купівлі-продажу гаража від 26 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О. І., зареєстрованого в реєстрі за № 826, ОСОБА_1 дійсно є власником гаража № НОМЕР_1 загальною площею 21,7 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
під час розгляду справи ОСОБА_2 визнала, що вона користується спірним гаражем, у якому наявні її речі;
встановивши, що нерухоме майно (спірний гараж) ОСОБА_1 набув в результаті нотаріально посвідченої угоди, яка пройшла державну реєстрацію (а. с. 6 - 9), а ОСОБА_2 не надала суду належних доказів (копій зареєстрованих у встановленому законом порядку документів) на підтвердження того, що саме вона є власником спірного гаража (як і доказів правомірного користування зазначеним гаражем), суди зробили правильний висновок про наявність підстав для усунення позивачу перешкод у користуванні спірним гаражем у спосіб зобов`язання відповідача звільнити цей гараж.
За таких обставин суди зробили правильний висновокк про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Посилання  ОСОБА_2 на те, що суди встановили фактичні обставини та ухвалили оскаржені судові рішення на підставі недопустимих доказів є необґрунтованими.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2024 року в справі № 760/3970/20 (провадження № 61-11658св23) зазначено, що 
«норми ЦПК України містять правила засвідчення та подачі письмових доказів (частини перша - шоста статті 95 ЦПК України). Відповідно до зазначеної статті письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Аналізуючи зміст цієї статті, слід дійти висновку, що: 1) письмові докази подаються в оригіналі або копіях; 2) копії поданих документів мають бути засвідчені у порядку, встановленому законодавством; 3) учасник справи, який подає письмові докази в копіях, зазначає про наявність у нього оригіналу такого документа і засвідчує копію такого доказу своїм підписом із зазначенням дати засвідчення копії; 4) якщо в учасника справи немає оригіналу, він подає наявну у нього копію письмового доказу і може заявити клопотання про витребування цього доказу у відповідного учасника справи; 5) за відсутності такого клопотання таке витребування може зробити суд з власної ініціативи. Зазначена норма не містить вимог щодо будь-якого засвідчення копій документів, оригіналів яких позивач не має, а загальне правило щодо подачі копій, засвідчених належним чином, слід тлумачити у контексті усієї зазначеної статті ЦПК України.
Таким чином, позивач разом з позовом повинен надати засвідчені власноручним підписом копії письмових доказів, оригінали яких у нього є; подати за наявності копії письмових доказів, яких у нього немає, зазначивши, в якого учасника такі докази можуть бути витребувані судом, або заявити клопотання про витребування таких доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21 (провадження № 14-97цс22)).
У статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частин першої - третьої статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Речові, письмові та електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, і пред`являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2024 року в справі № 761/35043/21 (провадження № 61-3312св24) вказано, що 
«застосування положень частини шостої статті 95 ЦПК України щодо неприйняття до уваги того чи іншого письмового доказу можливе лише у разі постановлення судом ухвали про витребування у відповідної особи оригіналу письмового доказу і якщо вимоги цієї ухвали не виконано (оригінал письмового доказу не подано).
При цьому слід ураховувати, що відповідно до пунктів 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, повинен роз`яснити у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Із матеріалів справи вбачається, що при поданні відзиву на позовну заяву стороною відповідача до суду першої інстанції було надано, зокрема завірені копії договору найму житла, укладеного 01 липня 2019 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 , та додатку № 1 до нього (акт приймання-передачі від 01 липня 2019 року).
Разом із цим, матеріали справи не містять клопотань учасників справи про витребування у сторони відповідача оригіналів вказаних документів.
Вказане питання не було предметом розгляду суду (у тому числі з власної ініціативи), відповідна ухвала суду про витребування оригіналів зазначених документів, постановлена у відповідності до частини шостої статті 95 ЦПК України, в матеріалах справи відсутня.
З огляду на викладене, висновки судів про наявність підстав для застосування наслідків, передбачених частиною шостою статті 95 ЦПК України, є передчасними».
У справі, що переглядається, предметом спору є нерухоме майно - гараж № НОМЕР_1 загальною площею 21,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Належність цього нерухомого майна позивачу на праві власності підтверджується належними та достатніми доказами, зокрема: договором купівлі-продажу гаража від 26 грудня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О. І., та витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 109087028.
Копії листа-повідомлення ТОВ фірма по будівництву житла «ОКС» від 06 грудня 2017 року, договору оренди гаража від 07 вересня 2021 року та акта приймання-передачі від 07 вересня 2021 року, які відповідач вважає неналежними доказами через певні недоліки посвідчення цих документів позивачем, а також ненадання відповідачем їх оригіналів та не витребування судом, не були підставою для ухвалення оскаржуваних судових рішень про усунення перешкод у користуванні майном та фактично не відносяться до предмета доказування - наявність підстав для усунення перешкод для користування нерухомим майном.
Відповідно до частин першої та другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).
Суди зазначали, що 07 вересня 2021 року між позивачем та відповідачем укладений договір оренди спірного гаража строком на 3 місяці, а гараж було передано відповідачу на підставі акта приймання-передачі. Дійсність цих документів, а також автентичність підпису відповідача на них ставилося під сумнів відповідачем. Проте вказані документи не покладені в основу судового рішення, а їх прийняття судом не призвело до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, адже зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року зупинено виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а касаційне провадження закінчено, то виконання вказаного судового рішення підлягає поновленню.
Оскільки судові рішення підлягають залишенню без змін, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги, покладаються на особу, яка її подала.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                              І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко