ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 р. 	Справа № 520/7494/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 12.06.2025, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., м. Харків,   по справі № 520/7494/21
за позовом                ОСОБА_1  
до               Військової частини НОМЕР_1   
про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2021 року ОСОБА_1 (далі – позивач, заявник) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1  (далі – відповідач) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії, в якій просив суд: 
- визнати протиправними дії та бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягали у не проведенні нарахування та виплати йому грошового забезпечення за період з 05.08.2004 по 31.08.2004 включно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за період з 05.08.2004 по 31.08.2004 включно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу на суму незаконно недоплаченого грошового забезпечення за період з 05.08.2004 по 31.08.2004 включно індексацію відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу на суму незаконно недоплаченого грошового забезпечення за період з 05.08.2004 по 31.08.2004 включно компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу за весь час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судом рішення у даній справі середній заробіток відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2021 у справі №520/7494/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії – залишено без задоволення. 
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду  від 21 червня 2024 року у справі №520/7494/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року скасовано в частині, якою судом відмовлено у задоволені вимог ОСОБА_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити йому грошове забезпечення за період з 05.08.2004 по 31.08.2004, з прийняттям нового судового рішення про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 суму грошового забезпечення у розмірі 386.10 грн за період з 05.08.2004 по 31.08.2004.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року скасовано в частині, якою судом відмовлено у задоволені вимог ОСОБА_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому за весь час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судом рішення у даній справі середній заробіток відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, з прийняттям нового судового рішення про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за весь час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судом рішення у даній справі середній заробіток відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Ухвалами Верхового Суду від 31.07.2024 та від 16.08.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2024 року у справі № 520/7494/21.
05 січня 2025 року позивачем через систему "Електронний суд" (зареєстрована в Харківському окружному адміністративному суді 06.01.2025, № 01/1130/25, провадження № 520/8891/21) подано до суду заяву в порядку ст. 382 КАС України, в якій він просив суд зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 , подати у місячний строк звіт про виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2025 у задоволенні заяви в порядку ст. 382 КАС України – відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2025 року по справі № 520/7494/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви задовольнити в повному обсязі, а саме:
- встановити судовий контроль за виконанням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21;
- зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1  подати у місячний строк звіт про виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року у справі №520/7494/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2025 у справі № 520/7494/21 про відмову в задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі № 520/7494/21 - скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі № 520/7494/21, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскаржувана ухвала винесена за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення заяви в порядку ст.382 КАС України.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року  у справі № 520/7494/21 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 в порядку ст. 382 КАС України щодо виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Позивач,  не погодившись із  ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року  у справі № 520/7494/21, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказану ухвалу суду першої інстанції скасувати   та  задовольнити вимоги заяви в повному обсязі,  а саме:
- встановити судовий контроль за виконанням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21;
- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1   подати у місячний строк звіт про виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21.
В обґрунтування  вимог апеляційної скарги  позивач зауважив, що  на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 Військовою частиною НОМЕР_1 нараховано та виплачено позивачу лише за шість повних місяців затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби середній заробіток відповідно до ст. 117 КЗпП України, із посиланням на те, що нині чинна редакція цієї статті, із внесеними у неї змінами Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-IX, передбачає обмеження цієї виплати шістьма місяцями. При цьому, приписами зобов`язуючої частини постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21, яка набрала законної сили, визначено очевидний та конкретний часовий період затримки повного розрахунку грошового забезпечення, який має бути оплачений Військовою частиною НОМЕР_1 за середнім заробітком, без будь-яких обмежень цього періоду, в тому числі й Законом №2352-ІХ. 
Отже, зазначений в обов`язковому судовому рішенні період з 14.08.2012 (день звільнення позивача з військової служби) по 21.06.2024 (день ухвалення судом рішення у справі №520/7494/21) передбачає повних 142 місяці, які відповідно до приписів постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 мають бути оплачені військовою частиною НОМЕР_1 за середнім заробітком.
Не погоджуючи із доводами апеляційної скарги відповідачем подано  до суду апеляційної інстанції письмовий відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, оскільки вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим.
У відповідності до пункту 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Враховуючи те, що від учасників справи не надійшло клопотання про розгляд справи за їх участю,  правовідносини та предмет доказування у справі, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.
За приписами статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частина перша). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга).
Колегія суддів, вивчивши обставини справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини щодо обрахунку середнього заробітку не були предметом судового розгляду у справі №520/7494/21 та  дії відповідача після виконання судового рішення, з якими не погоджується позивач, можуть свідчити про наявність нового спору між сторонами і позивач не позбавлений права звернутися до суду за захистом таких своїх прав та інтересів з окремим адміністративним позовом щодо визнання протиправними дій відповідача.
У зв`язку з викладеним,  суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність необхідності встановлювати строк для подання звіту про виконання судового рішення та зобов`язувати відповідача подати звіт про виконання судового рішення в порядку ст.382 КАС України.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частиною четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Відповідно до частин другої та третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з вимогами статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до частини першої статті 372 КАС України у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення.
Згідно приписів статті 381-1 КАС України визначено, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.
За приписами частини першої статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
Згідно з частин першої-третьої статті 382-1 КАС України суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.
За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.
Отже, судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, може встановити суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення. 
Аналіз наведених приписів  свідчить про те, що законодавець установив різні види (правові форми) здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, однією із яких є зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про його виконання. Окрім того, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про його виконання є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися залежно від наявності об`єктивних обставин, які б свідчили про ухиляння відповідача від виконання судового рішення чи/або відсутність у нього наміру його виконувати.
Як вбачається із матеріалів справи,  позивач у своїй заяві в порядку статті 382 КАС України  роз`яснює про те, що між ним та відповідачем виник спір з приводу сум виплаченого середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні, вчиненого на виконання судового рішення, з огляду на те, що особливістю спірних правовідносин є те, що нарахування середнього заробітку здійснено в період дії двох редакцій ст.117 КЗпП України, яка по різному регулює правовідносини щодо нарахування та виплати середнього заробітку.
У свою чергу, заява позивача  подана у порядку статті 382 КАС України  не містить обґрунтування  мотивів доцільності та необхідності застосування такого обраного виду судового контролю як зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про його виконання. 
Водночас, як встановлено судом першої інстанції на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 Військова частина НОМЕР_1 , відповідно до платіжних інструкцій №119 від 07 лютого 2025 року, №234 від 12 березня 2025 року, №269 від 14 березня 2025 року, виплатило позивачу 47486,54 грн.
Однак, з розміром такої виплати позивач фактично не погоджується.
З наведеного вбачається, що позивач не погоджується із сумою виплаченою йому в рахунок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, тобто діями, вчиненими відповідачем на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21, яке набрало законної сили.
У свою чергу, статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За правилами статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Натомість, відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Таким чином, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 (дата набрання чинності Закону № 2352-IX) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає шість місяців.
Верховний Суд у постанові від 31.01.2025 у справі №380/15041/22 виклав правову позицію щодо правового регулювання правовідносин стосовно нарахування та виплати середнього заробітку при звільнені в період дії двох редакцій статті 117 КЗпП України (до та після внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ), зокрема, вказав на наявність підстав при вирішенні спору про стягнення невиплаченої у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, належної працівнику заробітної плати (її частини), одночасно вирішувати питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення невиплаченої (не своєчасно виплаченої) працівнику заробітної плати (її частини) при звільненні.
Разом з тим, Другий апеляційний адміністративний суд в постанові від 21.06.2024 у справі №520/7494/21, встановивши право позивача на нарахування і виплату середнього заробітку відповідно до ст.117 КЗпП України за затримку розрахунку при звільненні з 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судового рішення у даній справі, не здійснив розрахунку розміру середнього заробітку.
Окрім того, мотивувальна частина вказаної постанови не роз`яснює як саме має діяти відповідний  суб`єкт владних повноважень при  проведенні розрахунку розміру середнього заробітку, в той числі якими  редакціями ст.117 КЗпП України він має керуватися.
Таким чином, з приведеного вбачається, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 визнано право позивача відповідно до ст.117 КЗпП України на середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 14.08.2012 по 21.06.2024, однак не проведено  відповідний розрахунок розміру. 
Отже, слід наголосити на тому, що правовідносини щодо обрахунку середнього заробітку не були предметом судового розгляду у справі №520/7494/21. 
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідачем не було  у належній  формі виконано постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 року у справі №520/7494/21, у зв`язку з чим наявні підстави для зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення,  колегія суддів вважає безпідставними, адже як було наведено вище у даній постанові, для обрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а саме з 14.08.2012 по 21.06.2024) підлягають  застосуванні різні редакції статті 117 КЗпП, що у свою чергу впливає на розмір  обрахованої суми та відповідно не було предметом розгляду при ухваленні постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою заявника апеляційної скарги з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, згідно статті 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу  Харківського окружного адміністративного суду від 12.06.2025 по справі № 520/7494/21 про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 в порядку ст. 382 КАС України щодо виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова