Справа № 341/2443/23 
Провадження № 22-ц/4808/822/25
Головуючий у 1 інстанції КУЦЕНКО М. О. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
               головуючого судді        Баркова В. М.,
               суддів:                 Василишин Л. В.,
                                       Максюти І. О.,
               секретар                 Шемрай Н. Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скаргипредставника Івано-Франківської обласної прокуратури Байдака Андрія Юрійовича та представника ОСОБА_1 адвоката Парфана Тараса Дмитровича на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2025 року у складі судді Куценка М. О., ухвалене у м. Галичі Івано-Франківської області, повний текст якого складено 10 квітня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Івано-Франківська обласна прокуратура про стягнення моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування,
ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області та Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Івано-Франківська обласна прокуратура, про стягнення моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування.
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 09 листопада 2018 року до ЄРДР за №12018090140000345 було внесено відомості про виявлення трупа її сина ОСОБА_2 з тілесними ушкодженнями, які він, ймовірно, отримав в результаті дорожньо-транспортної пригоди та розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. У вказаному кримінальному провадженні її визнано потерпілою. 08 липня 2021 року за її заявою до ЄРДР за № 12021091140000076 внесено відомості та розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України. Зазначала, що здійснення досудового розслідування вказаних кримінальних проваджень органом досудового розслідування відбувалось з істотним порушенням вимог законодавства, а кримінальне провадження за № 12018090140000345 було закрито 11 травня 2020 року з формальних підстав, всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального правопорушення здійснено не було.
Зокрема, позивачка стверджувала, що в ході досудового розслідування вказаних кримінальних проваджень органом досудового розслідування не було проведено експертизи велосипеда особи, яка загинула, не ідентифіковано автомобіль, яким користувались працівники служби охорони фермерського господарства і який згідно показань свідків знаходився неподалік місця скоєння ДТП, не встановлено місцезнаходження вказаного автомобіля та не проведено його експертизу, не встановлено та не допитано працівників служби охорони фермерського господарства, які знаходились в районі місця скоєння ДТП, не визнано речовим доказом та не долучено до матеріалів кримінального провадження, а також у зв`язку з протиправною бездіяльністю органу досудового розслідування втрачено записи з відеокамер спостереження домогосподарства, яке розташоване поруч з місцем, де знайшли тіло загиблого, не вчинено ряд інших слідчих дій, які могли б допомогти встановити особу, причетну до вчинення ДТП.
Протиправну бездіяльність органу досудового розслідування у вказаних кримінальних провадженнях підтверджують вказівки процесуального керівника у кримінальному провадженні прокурора І. Тюшки в порядку ч. 2 ст. 36 КПК України від 09 липня, 03 вересня 2021 року, від 30 березня 2022 року, доручення заступника керівника Івано-Франківської окружної прокуратури Р. Павліва від 26 серпня 2021 року, доручення прокурора Галицького відділу Івано-Франківської окружної прокуратури І. Тюшки від 23 березня 2023 року, частина з яких не виконана і до сьогоднішнього дня.
Зазначала, що внаслідок протиправної бездіяльності органу досудового розслідування, допущеної під час проведення досудового розслідування кримінальних проваджень, можливість здобути докази фактично втрачена. Неефективність досудового розслідування, яке, окрім втрати можливості встановити винних у смерті ОСОБА_2 осіб та притягнути їх до відповідальності, спричинило страждання позивачки, породило у неї відчуття несправедливості, безпомічності, приниження, розчарування, інші негативні переживання, які, зі свого боку, призвели до погіршення її фізичного здоров`я. Оскільки син здійснював фактичний догляд за матір`ю та допомагав їй по господарству, його смерть, окрім душевних страждань, спричинила зміну життєвого устрою позивачки.
Посилаючись на те, що органом досудового розслідування не вжито ефективних заходів для встановлення осіб, винних у смерті її сина, позивачка просила відшкодувати їй, завдану неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування моральну шкоду у розмірі 2 000 000 грн., а також понесені нею судові витрати.
Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.
У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду представник Івано-Франківської обласної прокуратури Байдак А. Ю., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Представник скаржника вважає помилковим висновок суду першої інстанції про спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок бездіяльності посадових осіб ГУ НП в Івано-Франківській області, оскільки позивачкою не доведено наявність моральної шкоди (моральних страждань, заподіяних діями або бездіяльністю уповноважених органів) та причинний зв`язок між діями чи бездіяльністю таких органів та безпосередньо самою шкодою.
Вказує, що у ході досудового розслідування органами ГУ НП в Івано-Франківській області було проведено ряд слідчих (розшукових) дій, направлених на встановлення особи, яка могла вчинити дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого загинув син позивачки ОСОБА_1 . 
Представник третьої особи зауважує, що на даний час особа, винна у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, не встановлена і процесуальне рішення у кримінальному провадженні № 12021091140000076 не прийнято. Досудове розслідування у вказаному провадженні не завершено, вживаються вичерпні заходи, спрямовані на проведення повного й неупередженого розслідування обставин вчинення кримінального правопорушення. А тому, на думку представника скаржника, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди позивачці.
Поза увагою суду першої інстанції залишилось й те, що жодним судовим рішенням дії відповідачів не визнавались протиправними. Більш того, вказує, що позивачка не надала жодного доказу на підтвердження розміру спричинених збитків та моральних страждань.
Представник Івано-Франківської обласної прокуратори звертає увагу апеляційного суду на те, що єдиною підставою для позовних вимог ОСОБА_1 стала її незгода з окремими процесуальними рішеннями відповідача, які можуть бути оскаржені у порядку судового контролю, передбаченого положеннями КПК України. Вказує, що позивачка неодноразово оскаржувала дії органу досудового розслідування до органів досудового розслідування та прокуратури, що свідчить про реалізацію позивачем передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1176 ЦК України, як помилково вважає позивачка.
На думку представника Івано-Франківської обласної прокуратури, необґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що в рамках розслідування кримінального провадження № 12018090140000345 органом досудового розслідування не було вжито вичерпних процесуальних дій для всебічного та повного розслідування справи, провадження в якій закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, та не продовжено відповідні процесуальні строки. При цьому, Галицький районний суд не встановив і не конкретизував, які саме процесуальні дії, необхідні для повноти розслідування, не проведено слідчими та які порушення процесуального закону ними допущено у межах розслідування.
При розгляді вказаної справи судом першої інстанції причини тривалого розслідування фактично не встановлювались, поведінка учасників кримінального провадження не з`ясовувалась, фактична можливість закінчення досудового розслідування у коротші строки позивачкою не доведена, а судом не встановлена.
Також представник скаржника Байдак А. Ю. звертає увагу суду на висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 02 квітня 2025 року при розгляді справи №757/43310/16, згідно яких для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.
В свою чергу, не погоджуючись із рішенням суду в частині визначення розміру моральної шкоди, представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Парфан Т. Д. також подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його змінити, стягнувши з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 2 000 000 грн. та понесені судові витрати.
Представник позивачки Мацькевич Л. С. зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, перевірив їх доказами, вірно визначив характер спірних відносин і норми матеріального права, які слід застосувати до таких правовідносин. Однак, судом не було враховано висновки Верховного Суду і практику ЄСПЛ у подібних правовідносинах в частині визначення розміру моральної шкоди, завданої позивачці. Зокрема, суд не врахував практику ЄСПЛ у справі «Дразман та інші проти України ( Заява №22207,12 та 2 інші заяви) , викладену у рішенні від 29 червня 2023 року, у якому за подібних обставин ЄСПЛ відшкодував заявникам, які були потерпілими у справах про втрату родичів у дорожньо-транспортних пригодах і скаржились на неефективність та надмірну тривалість розслідування смерті родичів, які загинули у ДТП, шість тисяч євро кожному.
Також судом не враховано практику Верховного Суду, викладену у постанові від 04 грудня 2024 року у справі №522/10157/20, якою Верховний Суд залишив в силі рішення місцевого і апеляційного судів, якими родичам особи, що загинула відшкодовано загалом 415 400 грн. моральної шкоди у зв`язку з неефективністю досудового розслідування. При цьому, визначаючи розмір моральної шкоди, Верховний Суд виходив із засад розумності, виваженості і справедливості.
У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Парфана Т. Д. представник Івано-Франківської обласної прокуратури доводи апеляційної скарги вважає безпідставними та необґрунтованими, а тому просить залишити її без задоволення. Додатково вказує, що жодним судовим рішенням дії відповідачів не визнавались протиправними, позивачкою не додано жодного доказу на підтвердження розміру спричинених збитків та моральних страждань та не доведено причинний зв`язок між діями відповідачів та спричиненою їй моральною шкодою. А тому у суду не було підстав для відшкодування позивачці ОСОБА_1 моральної шкоди. Зазначає, що у даній справі правові підстави для застосування норм ст. ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди відсутні.
Також вказує, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної або матеріальної допомоги.
Позивачка ОСОБА_1 правом подачі відзиву на апеляційну скаргу представника Івано-Франківської обласної прокуратури не скористалася. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_1  адвоката Парфана Т. Д., який просив задовольнити свою скаргу за залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, пояснення представника Івано-Франківської обласної прокуратури Гоголя В. В. та представника Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській областіКороль К. В., які підтримали скаргу прокурора та просили залишити без задоволення апеляційну скаргу позивачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з наступних підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем доведено факти тривалої бездіяльності посадових осіб ГУ НП в Івано-Франківській області щодо проведення досудового розслідування про вчинення кримінального правопорушення за фактом смерті ОСОБА_2 та надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні. А тому, суд вважав, що цими діями позивачці заподіяно моральної шкоди. Також суд вказав, що захисту прав позивачки, як заявника у кримінальних провадженнях № 12018090140000345 та № 12021091140000076 не відбулося, оскільки перше провадження орган досудового розслідування закрив з підстав закінчення строків досудового розслідування, не встановивши всіх обставин справи, а щодо другого провадження – здійснює розслідування поза межами розумного строку, незважаючи на вказівки прокурора до вчинення дій. Ефективних дій з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, органом досудового розслідування не вчинено. Визначаючи розмір відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 50 000 грн., суд врахував характер та тривалість завданої шкоди, глибину її душевних страждань та її стан здоров`я, переживання, час, витрачений на захист своїх прав, а також вимоги розумності та справедливості.
З цими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 09 листопада 2018року за фактом смерті ОСОБА_2 до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 12018090140000345 та розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 1, а. с. 6). Потерпілою в даному кримінальному провадженні визнано матір загиблого ОСОБА_2 – позивачку ОСОБА_1 .
Органом досудового розслідування здійснено ряд слідчих дій у справі: зокрема, огляд місця події (т. 1 а. с.7-13), допит свідків (т. 1, а. с. 17-19).
11 травня 2020 року старшим слідчим слідчого відділення Галицького відділення поліції Тисменицького відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області Марущаком А. М. винесена постанова про закриття кримінального провадження № 12018090140000345 від 09 листопада 2018 року у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування (т. 1, а. с. 24). Дана постанова не оскаржувалась.
08 липня 2021 року за заявою ОСОБА_1 внесено відомості до ЄРДР за № 12021091140000076 та розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, що підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 1, а. с. 27). Потерпілою в даному кримінальному провадженні визнано позивачку ОСОБА_1 .
На час розгляду справи в суді першої інстанції досудове розслідування кримінального провадження №12021091140000076 від 08 липня 2021 року ще не завершене.
Згідно копії відповідей органів досудового розслідування та прокуратури на звернення ОСОБА_1 вбачається, що остання неодноразово зверталася до них з питань досудового розслідування за фактом ДТП, що мало місце 09 листопада 2018 року, у результаті якої загинув її син ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 25-26). Позивачу роз`яснено про можливість оскарження бездіяльності слідчого, прокурора до слідчого судді протягом 10 днів з моменту прийняття рішень, вчинення дій чи бездіяльності.
З матеріалів справи вбачається, що органами прокуратури неодноразово було надано органам досудового розслідування вказівки (в порядку ч. 2 ст. 36 КПК України), які слідчі дії необхідно виконати з метою забезпечення швидкого, повного, всестороннього та об`єктивного розслідування обставин справи (т. 1, а. с. 28-31).
Так, 09 липня 2021 року з метою забезпечення швидкого, повного, всебічного та об`єктивного розслідування всіх обставин у кримінальному провадженні № 12021091140000076 прокурор Галицького відділу Івано-Франківської окружної прокуратури І. Тюшка надав слідчому СВ ВП № 3 (м. Галич) Івано-Франківського районного управління поліції ГУНП в Івано-Франківській області М. Кравецькій вказівки щодо необхідності виконання наступних слідчих дій: скласти детальний план слідчих (розшукових) дій; здійснити тимчасовий доступ до матеріалів кримінального провадження № 12018090140000345 та вилучені матеріали долучити до кримінального провадження; визнати вилучені матеріали речовими доказами; допитати ОСОБА_3 для з`ясування подробиць роботи наявної в його будинку камери спостереження, її стан, термін зберігання записів, обставин надання дозволу працівникам поліції на перегляд відеозаписів та інші обставини, що мають значення; допитати ОСОБА_4 та встановити і допитати працівників поліції, які переглядали відеозаписи, з`ясувавши отримання дозволу на перегляд та процес здійснення цього перегляду, за допомогою якої техніки здійснювався перегляд, чи проводилась виїмка відеозапису або виготовлення його копії, хто був присутній під час перегляду відеозапису та інші обставини, які мають значення; повторно допитати свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 детально з`ясувавши у них обставини виявлення зовнішнього дзеркала, перевірити їх алібі та можливу причетність до вчинення злочину; повторно допитати свідка ОСОБА_7 з`ясувавши у нього хто були три особи, яких він бачив неподалік місця ДТП; встановити та допитати осіб на яких вкаже ОСОБА_7 ; встановити та допитати осіб, які в день ДТП на автомобілі «Рено Дастер» та перевірити їх алібі; встановити місце перебування ОСОБА_8 , який міг перебувати в автомобілі «Рено Дастер»; встановити інших осіб, які 08.11.18 р. спілкувалися по мобільному телефону з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 ; провести впізнання ОСОБА_9 та ОСОБА_8 ; повторно допитати сестру покій1ного ОСОБА_10 для з`ясування подробиць її телефонної розмови з ОСОБА_9 ; з цього ж приводу допитати повторно ОСОБА_9 ; встановити працівників поліції, які 09.1118 р. проводили огляд транспортного автопарку ПП «Оскар»; встановити чи є на автомобілях ПП «Оскар» марки «Рено Дастер» навігатори; встановити місцезнаходження велосипеда ОСОБА_2 з метою з`ясування наявності на ньому слідів контактування з транспортним засобом та призначити і провести відповідну експертизу; встановити місцезнаходження автомобіля «Рено Дастер», який знаходився неподалік місця вчинення кримінального правопорушення, та провести відповідну експертизу на предмет виявлення пошкоджень, характерних для ДТП; встановити і допитати інших осіб та провести інші слідчі дії необхідність в яких виникне у ході розслідування.
03 вересня 2021 року з метою забезпечення швидкого, повного, всебічного та об`єктивного розслідування всіх обставин у кримінальному провадженні № 12021091140000076 прокурор Галицького відділу Івано-Франківської окружної прокуратури І. Тюшка надав слідчому СВ ВП № 3 (м. Галич) Івано-Франківського районного управління поліції ГУНП в Івано-Франківській області М. Кравецькій вказівки щодо необхідності виконання наступних слідчих дій: виконати в повному обсязі вказівки від 09.07.21 р.; провести тимчасовий доступ до матеріалів кримінального провадження № 12018090140000345; провести інженерно-технічну експертизу для з`ясування питання чи є на вилученому велосипеді сліди контактування із транспортним засобом; витребувати інформацію про зареєстровані за ПП «Оскар» транспортні засоби та встановити чи належав підприємству автомобіль «Рено Дастер» та чи знаходився він поблизу місця ДТП, хто ним користувався та чи не відчужений він з наступним проведенням експертизи; витребувати з ПП «Оскар» інформацію про працівників, які працювали станом на 08.11.18 р. та хто з них перебував у районі вчинення ДТП а також допитати цих осіб з метою перевірки їх причетності до вчинення злочину; встановити і допитати інших осіб, які знаходились в районі ДТП; здійснити виїзд за місцем проживання ОСОБА_11 та допитати його і його родичів щодо наявності відеозапису; провести інші слідчі дії необхідність в яких виникне у ході розслідування.
30 березня 2022 року з метою забезпечення швидкого, повного, всебічного та об`єктивного розслідування всіх обставин у кримінальному провадженні № 12021091140000076 прокурор Івано-Франківської окружної прокуратури надав слідчому СВ ВП № 3 (м. Галич) Івано-Франківського районного управління поліції ГУНП в Івано-Франківській області М. Кравецькій вказівки щодо необхідності виконання наступних слідчих дій: виконати в повному обсязі вказівки від 09.07.21 р. та 03.09.21 р., а також провести слідчі дії, аналогічні у попередніх вказівках.
Крім того, у своєму листі заступник керівника Івано-Франківської окружної прокуратури Р. Павлів від 26.08.21 р. звернув увагу начальника СВ ВП № 3 (м. Галич) Івано-Франківського районного управління поліції ГУНП в Івано-Франківській області на те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12021091140000076 проводиться з грубим порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки упродовж 1,5 місяця проведення досудового слідства слідчим було виконано тільки одну слідчу дію – допит потерпілого.
Відповідно до положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.
Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Частиною 6 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173 та 1174 цього Кодексу).
Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.
В ч. 1 ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст.1174 ЦК України).
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Таким чином, до спірних правовідносин необхідно застосувати ст. 1174 ЦК України, оскільки ч. 6 ст. 1176 ЦК України передбачає загальні підстави відшкодування шкоди органом досудового розслідування, яка застосовується в разі неможливості застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Положеннями п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.
При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом.
Судом встановлено, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні проводиться більше шести років.
Звертаючись із позовом до суду, позивачка обґрунтовувала свій позов не окремими фактами бездіяльності слідчих органів у межах кримінальних проваджень, в яких позивачка є потерпілою, а їх неефективністю, оскільки з моменту події злочину і на час звернення до суду з даним позовом, винні особи не понесли передбаченого чинним законодавством покарання, чим саме їй було завдано моральної шкоди.
Ситуація не змінилась і на момент перегляду справи в апеляційному порядку.
Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Рішення ЄСПЛ є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.
При встановленні факту моральної шкоди суд керується критеріями загальнолюдських цінностей, на чому неодноразово наголошував у власних рішеннях ЄСПЛ.
Зокрема в п. 74 рішення «Ігнаткіна проти України», констатуючи порушення права заявника на справедливий суд, ЄСПЛ наголосив про необхідність недопущення національними органами невиправданих затримок тривалості провадження – «розумність» тривалості провадження має оцінюватися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, та також важливість предмета спору для заявника.
У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц зазначено, що, як свідчить тлумачення ст.ст. 23, 1174 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 зроблений висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.
Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 вказала, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
Як визначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), моральна шкода, з огляду на її природу, не завжди може бути предметом чіткого доведення.
Більш того, право на відшкодування, з урахуванням практики ЄСПЛ, повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та ЄСПЛ з України.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 174/207/22 (провадження № 61-1119св23) зазначено, що: «позивачка обґрунтовувала свої вимоги неефективністю та надмірною тривалістю здійснення кримінального провадження, в якому вона є потерпілою, внаслідок чого винна особа не була притягнута до кримінальної відповідальності; відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з того, що позивачкою не доведено наявність неправомірних (незаконних) дій працівників прокуратури по відношенню до неї та, відповідно, факт завдання їй моральної шкоди; суди не врахували, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність».
Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 174/207/22 (провадження № 61-1119св23) зазначено, що: «відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів».
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про надмірну тривалість досудового розслідування посадовими особами ГУНП в Івано-Франківській області у кримінальних провадженнях за фактом смерті її сина, які тривають більше шести років, не закінчені, і які не є для позивачки ефективним з точки зору відновлення її порушених прав.
Враховуючи положення наведених вище норм матеріального права, колегія суддів вважає, що відшкодування моральної шкоди, завданої неефективним розслідуванням злочину, може бути здійснено за рахунок Держави.
Доводи апеляційної скарги Івано-Франківської обласної прокуратури про те, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є завищеним, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вирішуючи питання щодо розміру шкоди, суд виходив із принципу розумності, виваженості, справедливості та конкретних обставини у справі.
Одночасно, доводи апеляційної скарги представника позивачки адвоката Парфана Т. Д. про те, що визначений судом розмір моральної шкоди є заниженим, колегія суддів вважає також безпідставним, оскільки позивачкою не доведено належними та допустимими доказами у справі таких душевних страждань та втрати немайнових прав, які б підтверджували спричинену моральну шкоду у більшому розмірі ні ж визначений судом першої інстанції й спростовуються положеннями ст. 12, 13 ЦПК України (змагальність сторін, диспозитивність цивільного судочинства), у розумінні яких, суд «не з`ясовує» та не збирає докази, а саме сторони повинні зазначити та надати відповідні докази.
Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, та фактично зводяться до переоцінки доказів.
Висновки суду першої інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання в апеляційних скаргах.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника Івано-Франківської обласної прокуратури Байдака Андрія Юрійовича та представника ОСОБА_1 адвоката Парфана Тараса Дмитровича – залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 07 липня 2025 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       Л. В. Василишин

       І. О. Максюта