Номер провадження: 22-ц/813/2565/25 
Справа № 522/22980/23
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
05.06.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,
учасники справи:
позивач – фізична особа-підприємць ОСОБА_1 
відповідач –  ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 ,
на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2024 року,
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, 
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2023 року фізична особа-підприємець  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2  про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в обґрунтування позову зазначає, що 06.11.2019 року о 15 год. 40 хв. в м. Одеса по вул. Лостдорфська, 2а, мало місце ДТП, за участю транспортного засобу «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу «SUZUKI SWIFT», д.н.з. НОМЕР_2 . Внаслідок даного ДТП було пошкоджено транспортний засіб «SUZUKI SWIFT», д.н.з. НОМЕР_2 , який був застрахований у ТДВ СК «Ю.ЕС.АЙ», згідно Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс №19.010009.0608-094. ОСОБА_2 , який керував автомобілем «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що підтверджується постановою Малиновського районного суду міста Одеси у справі №521/19689/19 від 06.12.2019 року.
Страхувальник звернувся до позивача з повідомленням про настання події, що має ознаку страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу.
Відповідно до страхового акту №19.0608-094 від 28.12.2019 року, №19.0608-094/1 від 21.02.2019 року та умов Договору страхування №19.010009.0608-094, розмір страхового відшкодування склав 24051,70 грн та 23234,59 грн, що загалом становить 47286,29 грн, які позивачем було сплачено на проведення відновлювального ремонту згідно платіжного доручення № 378 від 09.01.2020 року та №3306 від 28.02.2020 року.
Відповідно до умов Договору страхування №018-012-20029У при пошкодженні ТЗ розмір страхових відшкодувань дорівнює розміру збитків, за вирахуванням встановленої Договором франшизи.
На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди – ОСОБА_2 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в ПАТ «СК УСГ» згідно полісу №ЕР-123179663 з лімітом за завдання шкоди майну с становить 100000,00 грн, франшиза встановлена в розмірі 2000,00 грн.
07.07.2020 року ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» звернулась до ПАТ «СК «УСГ» з претензією №51-3927 на суму сплаченого страхового відшкодування.
Відповідно ремонтної калькуляції №ДКЦВ-20439 від 23.10.2020 року проведеної ПАТ «СК «УСГ» сума матеріального збитку за пошкоджений транспортний засіб «SUZUKI SWIFT» д.н.з. НОМЕР_2 становить 22160,08 грн.
ПАТ «СК «УСГ» на підставі вищезазначеної калькуляції здійснило виплату в розмірі 23260,12 грн.
За таких обставин до позивача – ТДВ СК «Ю.ЕС.АЙ.» у порядку зворотної вимоги перейшло право на отримання від відповідача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), завданої внаслідок зазначеної вище ДТП.
08 червня 2021 року між ТОВ «СК «Ю.Ес.Ай.» та ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС Україна» укладено Договір №2 ТАУ про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право грошової вимоги від ТОВ «СК «Ю.Ес.Ай.» до ОСОБА_2 перейшло до ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС Україна».
18 липня 2022 року між ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС Україна» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено Договір №1807 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право грошової вимоги від ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС Україна» до ОСОБА_2 перейшло до ФОП ОСОБА_1 .
Представник ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» звертався до відповідача з метою досудового врегулювання спору, із претензією про відшкодування збитків. У зв`язку з відмовою відповідача виконувати вимоги претензії, позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 24026,17 грн шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Приморський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 11 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовив.
Суд першої виходив з того, що якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку, згідно зі ст. 1194 УК України, відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Суд першої інстанції зазначив, що згідно матеріалів справи, потерпіла отримала страхове відшкодування, страхова компанія частину виплаченої суми повернула, а іншу частину передала по Договору відступлення права вимоги ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС Україна», яке в свою чергу передало права вимоги до ФОП ОСОБА_1 , що не передбачене законодавством. З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позову.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг
В апеляційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2024 року у справі № 522/22980/23 скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 24026,17 грн майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та вирішити питання про розподілу судових витрат, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга вмотивована тим, що договір про відступлення права вимоги № 1807 від 18 липня 2022 року за своїми ознаками є договором відступлення права вимоги, що передбачено законодавством. ФОП ОСОБА_1 набула лише право вимагати виконання зобов?язань за договором страхування в порядку суброгації. Договір є змішаним, бо містить елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (продавець продав, а покупець придбав право вимоги) і договору відступлення права вимоги (цесії) (первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору), що узгоджується із правовою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 191/3904/18.
Посилається, що договір відступлення права вимоги між № 2 ТАУ між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» та ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС УКРАЇНИ» та в подальшому № 1807 від 18.07.2022 між ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС УКРАЇНИ» та ФОП ОСОБА_1 був укладений після укладення Договору страхування, визнанням страховою компанією страхових випадків, виплати страхового відшкодування відповідно договорів згідно яких відбулося відступлення, тобто після надання страховою компанією всіх фінансових послуг.
За правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду № 522/12307/15-1 (провадження 61-13310св18) від 14.08.2019 року, набуття, реалізація чи передача набутих прав та вимог не є одним із видів чи частиною його страхової діяльності, а тому юридично значимі дії щодо передачі таких прав іншій особі чи звернення з регресною вимогою не потребують наявності відповідної ліцензії.
Скаржник вважає, що в Договорі відступлення права вимоги № 2 ТАУ між ТДВ «СК «О.ЕС.АЙ.» та ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС УКРАЇНИ» та в подальшому договорі № 1807 від 18.07.2022 між ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС УКРАЇНИ» та ФОП ОСОБА_1  не міститься жодного пункту, який би свідчив про здійснення страхової діяльності та фінансових операцій, що притаманні договорам факторингу та факторингової діяльності, та потребують отримання ліцензії правонаступником позивача для відшкодування шкоди завданої відповідачем –  ОСОБА_2 , що спростовує висновки суду про те, що Договір відступлення права вимоги № 1807 від 18.07.2022 є факторингом в універсальному понятті ознак такого договору.
Зазначає, що договір відступлення права вимоги №2 ТАУ між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» та ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС УКРАЇНИ» та в подальшому № 1807 від 18.07.2022 між ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС УКРАЇНИ» та ФОП ОСОБА_1 має своїм предметом відступлення права вимоги до боржника про відшкодування шкоди в порядку суброгації. Можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов?язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво). так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво) не заборонена законом.

(2) Позиція інших учасників справи
Одеський апеляційний суд ухвалою від 01.11.2024 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою, роз`яснив ОСОБА_2 право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.
Представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_3 копію ухвали про відкриття провадження від 01.11.2024 року отримала 01.11.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
ОСОБА_2 копію ухвали про відкриття провадження від 01.11.2024 року та копію апеляційної скарги отримав 05.03.2025 року, що підтверджується розпискою.
Учасники процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
Представник фізичної особи-підприємця  ОСОБА_1  -  ОСОБА_3  судову повістку-повідомлення отримала 26.03.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
ФОП ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
ОСОБА_2  про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом доставки повідомлення 25.03.2025 року у додаток «Viber», що підтверджується довідкою.
ОСОБА_2  в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач просить стягнути з ОСОБА_2 різницю між виплаченою потерпілому сумою страхового відшкодування в розмірі 47286,29 грн та повернутою відповідно ремонтної калькуляції №ДКЦВ-20439 сумою матеріального збитку за пошкоджений транспортний засіб «SUZUKI SWIFT», д.н.з. НОМЕР_2 , яка склала 22160,08 грн та сплачена ПАТ «СК «УСГ»: 47286,19-23260,12=24026,17 грн. Право вимоги ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС Україна» перейшло до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , однак, відповідно до загальних правил фізична особа не може придбати право вимоги за предметом, тому що це не відповідає частині 3 ст. 512 і ст. 1054 ЦПК України. Відступити право вимоги можна лише на користь банку чи іншої фінансової установи.
Фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відтак відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Аналогічна позиція вже висловлювалась ВП ВС в постанові від 11 вересня 2018 року (справа № 909/968/16).
Суд зазначив, що як вбачається з ч. 1 ст. 1083 ЦПК України, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Детальний аналіз договору відступлення прав вимоги дає підстави вважати, що за даним договором не передбачено наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі, тому ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС Україна» не могла передати данні права Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 .
Тому суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позову.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 06.11.2019 року о 15 год. 40 хв. ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , за адресою м. Одеса по вул. Люстдорфська дорога, 2а, не врахував дорожню обстановку, безпечну швидкість руху та не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого допустив зіткнення з іншим автомобілем «SUZUKI SWIFT», д.н.з. НОМЕР_2 . Внаслідок даного ДТП було пошкоджено транспортний засіб «SUZUKI SWIFT», д.н.з. НОМЕР_2 .
У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Статтею 5 Закону України «Про страхування», в редакції на час виникнення правовідносин, передбачено, що страхування може бути добровільним або обов`язковим.
Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою передумовою при реалізації інших правовідносин (ст. 6 Закону України «Про страхування»).
Судом встановлено, що на момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в ПАТ «СК УСГ» згідно полісу №ЕР-123179663 з лімітом за завдання шкоди майну, який становить 100000,00 грн, франшиза встановлена в розмірі 2000,00 грн.
Транспортний засіб «SUZUKI SWIFT», д.н.з. НОМЕР_2 , був застрахований у ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ», згідно Договору добровільного страхування №19.010009.0608-094 від 01.09.2019 року.
07.11.2019 року ОСОБА_4 , яка є власником пошкодженого автомобіля «SUZUKI SWIFT» д.н.з. НОМЕР_2 звернулася з повідомленням про настання події до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.».
18.12.20219 року ОСОБА_4 звернулась до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» з заявою про страхове відшкодування.
09.01.2020 року на особистий рахунок ОСОБА_4 СК «Ю.ЕС.АЙ.» було виплачено страхове відшкодування згідно страхового акту № 19.0608-094 у розмірі 23234,59 грн, що підтверджується копією платіжного доручення №378 від 09.01.2020 року.
28.02.2020 року на особистий рахунок ОСОБА_4 СК «Ю.ЕС.АЙ.» було виплачено страхове відшкодування згідно страхового акту № 19.0608-094/1 за договором страхування №19.01009.0608-094 від 01.09.2019 року у розмірі 247051,70 грн, що підтверджується копією платіжного доручення №2336 від 28.02.2020 року.
Зазначені обставини свідчать про те, що СК «Ю.ЕС.АЙ.» виконано обов`язок з виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту за полісом №19.010009.0608-094 від 01.09.2019 року.
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанніу межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок, що «стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України тастаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених устатті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».
Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія наземного транспортного засобу «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в ПАТ «СК «УСГ» згідно полісу №ЕР-123179663 з лімітом за завдання шкоди майну, який становить 100000,00 грн, франшиза встановлена в розмірі 2000,00 грн.
07.07.2020 року ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» звернулась до ПАТ «СК «УСГ» з претензією №51-3927 на суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 47286,29 грн.
Як зазначає позивач в позовній заяві, згідно ремонтної калькуляції №ДКЦВ-20439 від 23.10.2020 року, проведеної ПАТ «СК «УСГ», сума матеріального збитку за пошкоджений транспортний засіб «SUZUKI SWIFT», д.н.з. НОМЕР_2 , становить 22160,08 грн.
ПАТ «СК «УСГ», на підставі вищезазначеної калькуляції, за пошкоджений транспортний засіб «SUZUKI SWIFT» д.н.з. НОМЕР_2 , як стверджує представник позивача в позовній заяві сплачено 23260,12 грн.
Виходячи з зазначеного вище, позивач просить стягнути з  ОСОБА_2  суму 24026,17 грн, як різницю між виплаченою потерпілому сумою страхового відшкодування в розмірі 47286,29 грн та повернутою ПАТ «СК «УСГ» сумою матеріального збитку за пошкоджений транспортний засіб «SUZUKI SWIFT», д.н.з. НОМЕР_2 , у розмірі 23260,12 грн.
08 червня 2021 року між ТОВ «СК «Ю.Ес.Ай.» та ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС Україна» укладено Договір №2 ТАУ про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право грошової вимоги від ТОВ «СК «Ю.Ес.Ай.» до ОСОБА_2 перейшло до ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС Україна», у відповідності до умов якого Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої Права вимоги до Боржників, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитора 0за укладеними Договорами Страхування.
18 липня 2022 року між ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС Україна» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено Договір №1807 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право грошової вимоги від ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС Україна» до ОСОБА_2 перейшло до ФОП ОСОБА_1 , у відповідності до умов якого Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої права до Боржників, в тому числі Права вимоги на сплачений судовий збір, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитора за укладеними Договорами страхування і понесеними судовими витратами та сплачує Первісному кредитору за відступлення Права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює Ціні договору у порядку та строки, встановлені цим Договором.
Отже, слушними є доводи апеляційної скарги, що договір відступлення права вимоги №2 ТАУ між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» та ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС УКРАЇНИ» та в подальшому № 1807 від 18.07.2022 між ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС УКРАЇНИ» та ФОП ОСОБА_1 має своїм предметом відступлення права вимоги до боржника про відшкодування шкоди в порядку суброгації.
А відтак при ухваленні рішення, суд першої інстанції мав дати оцінку саме обґрунтованості позовних вимог наведених у позовній заяві. Натомість, суд помилково дійшов висновку, що право вимоги ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС Україна» перейшло до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , однак, відповідно до загальних правил фізична особа не може придбати право вимоги за предметом, тому що це не відповідає частині 3 ст. 512 і ст. 1054 ЦПК України, відступити право вимоги можна лише на користь банку чи іншої фінансової установи. Зазначивши, що даним договором не передбачено наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі, тому ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС Україна» не могла передати данні права Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 .
Відповідно до законодавчого визначення договір про відступлення права вимоги (цесія) складається з відповідних критеріїв, а саме: може бути укладений між будь-якими учасниками цивільних відносин; передбачає заміну кредитора у зобов`язанні; предметом є передання права вимоги за будь-яким зобов`язанням (включаючи не грошові) від однієї особи до іншої; за передання права вимоги може справлятися плата у будь-якій формі (купівлі-продаж права вимоги).
Цесія - похідне від основного зобов`язання, що зазнало широкого застосування у сучасному діловому обігу; правочин, на підставі якого відбувається передача права вимоги (до боржника) від первісного кредитора (цедента) до нового кредитора (цесіонарія). Операція відступлення права вимоги є одним з поширених способів вирішення проблем, пов`язаних з погашенням заборгованості.
Відповідно до Постанови Верховного Суду від 25 березня 2021 року в рамках справи № 712/8836/18, провадження № 61- 19728св19 проведено розмежування договорів факторингу та цесії.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора в зобов`язанні, відповідно до якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.
В останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки частина третя статті 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, набуття права вимоги до боржника про відшкодування шкоди в порядку регресу не суперечить ознакам та змісту договору цесії.
Отже, за змістом статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, установлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір відступлення права вимоги №2 ТАУ між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» та ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС УКРАЇНИ» та в подальшому № 1807 від 18.07.2022 між ТОВ «ТРАСТ АССІСТАНС УКРАЇНИ» та ФОП ОСОБА_1 має своїм предметом - відступлення права вимоги до боржника про відшкодування шкоди.
Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є спеціальним законом та регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено, що настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.
Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).
Як зазначає позивач, страховиком «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , ПАТ «СК «УСГ» сплачено на рахунок ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» страхову виплату у розмірі 23260,12 грн.
Водночас, матеріали справи не містять ані доказів здійснення такої виплати у зазначеному розмірі, ані обґрунтуванням та підстав такої виплати у зазначеному розмірі. Позивачем всупереч визначеного у ст.ст. 12. 81 ЦПК України процесуальному обов`язку доказування - ці обставини не доведені, внаслідок чого суд позбавлений можливості перевірити та з`ясувати підстави та розмір субсидіарної відповідальності ОСОБА_2 , яка у контексті обставин цієї справи за змістом норми ст. 1194 ЦК України є похідною від відповідальності страхової компанії ПАТ «СК «УСГ».
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року по справі № 147/66/17 зазначила, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV).
Подібні висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц.
Позивачем всупереч зазначеного вище процесуального обов`язку не надано докази на підтвердження підстав та предмету позову, долучена до позовної заяви копія претензії на суму 47286,29 грн до ПАТ «СК «УСГ» не містить підпису уповноваженої особи, до неї не надано доказів отримання зазначеної претензії адресатом та не надано доказів виконання обов`язку з виплати страхового відшкодування ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» або повної чи часткової відмови ПАТ «СК «УСГ» здійснити таку виплату.
Встановивши відсутність доказів того, що згідно із Законом № 1961-IV ПАТ «СК «УСГ» виконало обов`язок з виплати страхового відшкодування ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ», колегія суддів вважає безпідставними вимоги позивача щодо покладання обов`язку з виплати страхового відшкодування, навіть часткового, на ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у встановленому законом порядку, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
З огляду на наведене мотивувальна частина заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2024 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Апеляційний суд вважає, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, проте помилково визначив правові підстави відмови у задоволенні позову, тому рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Щодо судових витрат
Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, ст. 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 13 червня 2025 року.

Головуючий                                                        В.А. Коновалова

Судді                                                                Ю.П. Лозко 

М.В. Назарова