Дата документу 02.07.2025 Справа № 333/10947/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/10947/23 Головуючий у 1-й інстанції: Тучков С.С.
Провадження № 22-ц/807/507/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Кухаря С.В.
при секретарі: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  - адвоката Бахмута Михайла Сергійовича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 14.06.2019 року ним було придбано автомобіль TOYOTA COROLLA-B, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , та видано державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який в подальшому належав йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Вказаний автомобіль знаходився в користуванні ОСОБА_3 . 
У липні 2023 року позивач дізнався, що у 2019 році вищевказаний автомобіль був перереєстрований на підставі договору комісії Перша філія ПП «Корінтія» на ОСОБА_3 . 
З цього приводу 27.07.2023 року позивач звернувся до поліції із заявою про скоєння злочину. За даним фактом внесені відомості до ЄРДР за №12023087050000397 за ознаками злочину, передбаченого ст. 358 КК України. 
Відповідно до висновку експертів Дніпровського НДІСЕ № 790-23 від 23.11.2023 року підпис, виконаний від імені ОСОБА_1 у графі «прізвище, ініціали, підпис уповноваженої особи комітент» в оригіналі договору комісії №6413/19/004108 від 02.08.2019 року, виконаний рукописним способом за допомогою кулькової ручки, спорядженою пастою синього кольору, не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Таким чином, автомобіль TOYOTA COROLLA-B, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , вибув з власності ОСОБА_1 не з його волі, а іншим незаконним шляхом. 
У зв`язку з тим що ОСОБА_1 не мав наміру продажу автомобіля, отже, в даному випадку правочин, укладений від імені ОСОБА_1 на підставі договору комісії, не ґрунтується на законі, та майно вибуло з власності останнього не з його волі.
Посилаючись на зазначені обставини,  ОСОБА_1 просив суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 автомобіль TOYOTA COROLLA-B, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на користь позивача ОСОБА_1 .
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Бахмут М.С. подав апеляційну скаргу, в якій,  посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що право укладення і підписання договору купівлі-продажу транспортного засобу має особа, за якою зареєстроване право власності на відповідний транспортний засіб. Інший з подружжя надає згоду на укладення договору. Належність спірного майна подружжю на праві спільної сумісної власності не змінює особу, яка за законом уповноважена на укладення договору купівлі-продажу.
Вказує, що факт вибуття автомобіля «TOYOTA COROLLA», державний номер НОМЕР_3 , з володіння ОСОБА_1 поза його волею на підставі недійсного договору комісії підтверджується висновком експертів Дніпровського НДІСЕ №790-23 від 23.11.2023 року, згідно якого «підпис, виконаний від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у графі «прізвище, ініціали, підпис уповноваженої особи комітент», в оригіналі договору комісії №6413/19/004108 від 02.08.2019 року, виконаний рукописним способом з допомогою кулькової річки, спорядженою пастою синього кольору, не ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а іншою особою».
Зауважує, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки доводам ОСОБА_1 про те, що він не мав наміру передання на комісію автомобіля ПП «Коринтія», отже, в даному випадку, правочин, укладений від імені ОСОБА_1 на підставі договору комісії, не ґрунтується на законі, та майно вибуло з власності останнього не з його волі.
Крім того, не підписання правочину однією із його сторін свідчить про недотримання як письмової форми договору, так і, відповідно, вимог закону щодо нотаріального посвідчення правочину, укладеного саме між указаними в ньому сторонами, наслідком чого є нікчемність такого правочину. З цього приводу Великою Палатою Верховного суду у своїй постанові від 04 червня 2019 року по справі N 916/3156/17 зроблений наступний висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Бахмута М.С., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для задоволення позову. Так, починаючи з 21.12.2017 року спірний автомобіль «TOYOTA COROLLA», державний номер НОМЕР_3 , був спільною власність подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а після 02.08.2019 року вказаний автомобіль повністю перейшов у власність ОСОБА_3 . Судом також враховано, що на час розгляду справи договори купівлі-продажу транспортного засобу № 6413/19/004108 від 02.08.2019 року та комісії № 6413/19/004108 від 02.08.2019 року, укладеного з першою філією ПП «Корінтія», у судовому порядку не оскаржені, не визнані неукладеними або нікчемними, тобто є діючими, та підтверджують набуття ОСОБА_3 одноособового права власності на автомобіль. 
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у березні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя; у червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю (справа № 333/1050/20).
Судами при розгляді цивільної справи № 333/1050/20 встановлено наступні обставини.
06 травня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстрований Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Запорізькій області, актовий запис № 293, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_4 від 06 травня 2005 року.
Вказаний шлюб було розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.04.2019 року.
Під час перебування у шлюбі подружжям 21.12.2017 року придбано автомобіль «TOYOTA COROLLA», 2017 року випуску, номер кузова № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_5 .
Судом першої інстанції під час розгляду справи № 333/1050/20 витребувані з Регіонального сервісного центру МВС України в Запорізькій області докази, а саме: Заява №132250484 від 21.12.2017 року про реєстрацію автомобіля «TOYOTA COROLLA», 2017 року випуску; Договір купівлі-продажу №4755/ВА00612 від 20.12.2017 року автомобіля «TOYOTA COROLLA», 2017 року випуску, укладеного між ТОВ «Восток Автомир» та ОСОБА_1 ; Акт огляду реалізованого транспортного засобу №4755/17/000504 від 20.12.2017 року на підставі договору купівлі продажу № 4755/ВА00612 від 20.12.2017 року.
21.12.2017 року автомобіль TOYOTA COROLLA, 2017 року випуску було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4755/ВА00612 від 20.12.2017 року, укладеного з ТОВ «Восток Автомир», та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 21.12.2017 року та д.н.з. НОМЕР_2 .
14.06.2019 року здійснена заміна свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу у зв`язку із його втратою з серії НОМЕР_6 від 21.12.2017 та серії НОМЕР_7 .
02.08.2019 року між ПП «Корінтія» (комісіонер) та ОСОБА_1 (комітент) укладено договір комісії № 6413/19/004108, за умовам якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/або декілька правочинів транспортного засобу «TOYOTA COROLLA», легковий, 2017 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 за ціною 454130 грн. 
Також, 02.08.2019 року між ПП «Корінтія» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого, ОСОБА_3 придбала у комісіонера автомобіль TOYOTA COROLLA, легковий, 2017 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , за ціною 454130 грн. 
02.08.2019 року вказаний транспортний засіб було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу №6413/19/004108 від 02.08.2019 та договору комісії №6413/19/004108 від 02.08.2019 року, укладеного з першою філією ПП «Корінтія», та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 від 02.08.2019 року.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 09.11.2021 року по справі № 333/1050/20 за позовом  ОСОБА_3  до ОСОБА_1  про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_3  про визнання майна особистою приватною власністю, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 вартості спільно нажитого майна - автомобіля «TOYOTA COROLLA», легковий, 2017 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , у розмірі 227065 гривень. 
У постанові зазначено, що за матеріалам справи встановлено, що автомобіль «TOYOTA COROLLA», легковий, 2017 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 є об`єктом спільної власності колишнього подружжя, оскільки на час його набуття сторони перебували у шлюбі. Відчуження спірного автомобіля за відплатним договором відбулося 02.08.2019 року за ціною 454130 грн. При цьому, доказів того, що ОСОБА_3 надавала письмову згоду на відчуження автомобіля матеріали справи не містять, а отже, ОСОБА_1 розпорядився спірним транспортним засобом на власний розсуд. Доказів передачі ОСОБА_3 1/2 частини отриманих від продажу транспортного засобу коштів або використання цих коштів в інтересах сім`ї чи на її потреби, матеріали справи також не містять. За встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_3 має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу, що становить 227065 грн. При цьому, суд першої інстанції, зазначивши, що автомобіль наразі належить ОСОБА_3 та був нею придбаний у ПП «Корінтія» після розірвання шлюбу, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 1/2 частини вартості автомобіля, оскільки вказані обставини не спростовують факт одноособового відчуження ОСОБА_1 об`єкта спільної власності подружжя.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:  1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;  2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;  3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження №14-181цс18) зазначено, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння; визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.
У випадку позбавлення власника володіння рухомим майном таке введення полягає або у добровільній передачі власнику його майна особою, яка незаконно володіє даним майном або у примусовому вилученні у такої особи майна з послідуючою передачею майна його власнику.
Предметом доказування у справі про витребування майна з чужого незаконного володіння є: факти, що підтверджують право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння власника (титульного володільця), наявність майна в натурі у особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, і відсутність у такої особи правових підстав для володіння майном.
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.
Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі №688/2908/16-ц, від 06.07.2022 року у справі №914/2618/16, від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20).
З урахуванням встановлених вище обставин справи, доводів позовної заяви та апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
За своїм змістом доводи апеляційної скарги зводяться до повторення підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бахмута Михайла Сергійовича залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2024 року у цій справі залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 14 липня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

С.В. Кухар