КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                            Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/9284/2025                                              
                                      
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
         м. Київ                                                                                            Справа № 758/1596/25 
 
12 червня 2025року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Кафідової О.В.
суддів                       - Оніщука М.І.
                                  - Шебуєвої В.А.
при секретарі           - Смолко А.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року, постановлену під головуванням судді Блащук А.М. у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування в особі Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення,-
 
в с т а н о в и в:
 
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Подільського районного суду м. Києва з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб зареєстровано в жовтні 2020 року, а до цього тривалий час проживали однією сім`єю без реєстрації відносин. 
Вказує на те, що вона має двох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьком її дітей є ОСОБА_3 .
Зазначає,  що спору про місце проживання дітей між нею та батьком її дітей ніколи не було, оскільки інтересу до життя дітей він не проявляв, участі у їх утриманні не брав, і навіть в судове засідання, де вирішувався позов про стягнення з нього аліментів, не прийшов. Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.11.2017 ухвалено стягнути аліменти на кожну дитину в розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму встановленого законом, для дитини відповідного віку, починаючи з 21 червня 2017 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Однак, аліменти ОСОБА_3 ніколи не сплачував, зв`язку з ним немає, участі в утриманні дітей він вже багато років не бере.
Вказує на те, що у жовтні 2020 року вона вийшла заміж за гр. ОСОБА_2 і з того часу останній дбає про її дітей та повністю утримує їх.
Зазначає, що діти навчаються у Ліцеї № 243 Подільського району міста Києва, а їх вітчим ОСОБА_2 бере активну участь у навчанні і вихованні дітей, розширенні їх кругозору матеріальному забезпеченні класних екскурсій, що підтверджується відповідними характеристиками з освітнього закладу від 23.01.2025 № 06-07/12 та № 06-07/13, а також характеристикою з місця роботи ОСОБА_2 ТОВ «Системи контролю транспорту» від 27.01.2025 № 01. Натомість біологічний батько дітей за час їх навчання в ліцеї жодного разу не звертався до адміністрації закладу, не спілкувався з класним керівником, не цікавився навчанням та успішністю дітей.
Вказує на те, що вони проживають однією сім`єю за єдиною адресою у помешканні, належному ОСОБА_2 . Окрім того, у шлюбі з ОСОБА_2 народила спільна дитина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Зазначає, що факт перебування на утриманні є визначальним для можливості бути включеним у відповідну чергу спадкування за законом (статті 1264-1265 ЦК України), оскільки в умовах воєнного часу, коли ризик випадкової смерті зростає в рази, та заявник прагне додатково убезпечити інтереси своїх дітей, підтвердивши обставину перебування їх на утриманні свого вітчима.
З огляду на вище викладене просила суд встановити факт перебування неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на утриманні їх вітчима ОСОБА_2 .
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року у відкритті провадження у справі за заявою  ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування в особі Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовлено.
Дата складання повного тексту ухвали не зазначена.
Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року, було оприлюднене в реєстрі 12 березня 2025 року.
Не погоджуючись з ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року, 17 березня 2025 року заявник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та справу направити для продовження розгляду до першої інстанції.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження за її заявою, стверджуючи, що згідно з СК обов`язок утримувати дітей покладається саме на їх батьків, які повинні або домовитися між собою, або звернутися до суду з позовом один до іншого, а «у ОСОБА_2 , як вітчима малолітніх дітей, обов`язок по утриманню виникає лише за визначених ст. 268 СК України умов, тобто за відсутності у дитини батьків, дідів, бабів, та неможливості цих осіб, саме з поважних причин, надавати дитині належне утримання».
Вважає, що така підстава для відмови у відкритті провадження не передбачена ЦПК. По суті, суд першої інстанції просто заперечив обов`язок вітчима утримувати дітей при живому батькові. Однак це питання і так є безспірним і не становило суть заяви. Натомість об`єктивна реальність полягає у тому, що її дітей при живому батьку утримує їх вітчим - її чоловік, з яким у дітей від ОСОБА_3 немає правового зв`язку і вона не можу встановити цей факт в жоден інший спосіб, окрім як через звернення до суду в порядку окремого провадження.
Також вважає, що висновок суду першої інстанції не відповідає дійсності, адже встановлення факту, про який вона просила, підтвердить правовий статус усіх саме як сім`ї - первинного і основного осередка суспільства, який складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ст. 33СК).
В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 
ОСОБА_1 ,  Орган опіки та піклування в особі Подільської районної в м. Києві державної адміністрації повідомлялись засобами електронного зв`язку через систему «Електронний Суд». Відповідно до звітів про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційної суду сторони отримали поштову кореспонденцію 24 квітня 2025 року.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлялись засобами поштового зв`язку. 07 травня 2025 року до Київського апеляційного суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з якого вбачається, що ОСОБА_2 отримав поштову кореспонденцію 05 травня 2025 року. 
12 травня 2025 року до Київського апеляційного суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з якого вбачається, що поштова кореспонденція, яка направлялась ОСОБА_3 не була вручена, причина «адресат відсутній за вказаною адресою».
З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування в особі Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції посилався на те, що факт, про встановлення якого просить заявник, не породжує для нього жодних особистих немайнових чи майнових прав, не підтверджує наявності чи відсутності неоспорюваних прав, що є завданнями окремого провадження. Заявник просить встановити факт не з метою підтвердження особистих немайнових чи майнових прав, а з метою встановлення преюдиційного факту задля вирішення в майбутньому ймовірного спадкового спору. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки із заяви про встановлення факту перебування малолітніх дітей на утриманні та вихованні вбачається спір про право.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
 Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша статті 268 СК України).
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись в межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні».
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року справа № 551/812/23 зазначено, що: «задовольняючи вимоги заяви, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки доведення факту утримання падчерки вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких біологічний батько дитини не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини та безумовно впливає на права і інтереси самої дитини. Такий факт утримання дитини не біологічним батьком, а вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Таким чином, за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі батька дитини у її матеріальному забезпеченні/утриманні, а отже, питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій батька дитини та може вирішуватись в межах спору про право за загальним правилом у позовному провадженні».
У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 139/122/14-ц вказано, що: «під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право».
У постанові Верховного Суду від 04 січня 2023 року в справі № 198/99/15-ц вказано, що: «згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведеням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права».
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
У даній справі заявник просить суд встановити факт перебування неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на утриманні їх вітчима ОСОБА_2 .
В заяві ОСОБА_1 зазначає, що батьком її дітей є ОСОБА_4 . З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність у справі спору про право, зокрема, спору щодо участі біологічного батька (відомості про які внесені до свідоцтв про народження) у вихованні та утриманні своїх дітей та/або ухилення від такої участі, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника, і підлягає розгляду в порядку позовного провадження, що згідно з вимогами частини четвертої статті 315 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.
В межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегією суддів не встановлено підстав для висновку, що суд першої інстанції ухвалив оскаржене судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права та/або із порушенням норм процесуального права.
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів  вважає, що ухвала Подільського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року постановлена з дотриманням норм  матеріального  та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
                                    п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повний текст постанови складено 13 червня 2025 року

 
Головуючий:                                              Судді: