ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3279/25                                                                

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року                                                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н.П.
Суддів: Кобаля М.І., Мельничука В.П. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року, суддя Діска А.Б., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до судді Верховного Суду Шипович В.В., судді Верховного Суду Осіян О.М., судді Верховного Суду Синельникова Є.В. про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до суддів Верховного Суду  Шипович В.В., Осіян О.М., Синельникова Є.В., в якому просила:
- ухвалу від 30.12.2024 р. колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Шипович В.В., Осіян О.М., Синельникова Є. В. про безпідставну відмову у прийнятті заяви позивача від 27.11.2024 р. про перегляд неконституційних ухвал від 10 і 22 жовтня 2024 р. Касаційного цивільного суду, визнати протиправною, такою, яка порушує ст. 7 ЗУ "Про звернення громадян", ст. 212-3 КУпАП, Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" і звернення і права та інтереси, які позивач захищає у справі за її позовом від 04.01.2024 р., як споживач;
- відновити права та інтереси позивача і зобов`язати колегію суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Шипович В.В., Осія О.М., Синельникова Є.В. прийняти заяву від 27.11.2024 р. про перегляд ухвал 10 і 22 жовтня 2024 р. для розгляду;
- за протиправне порушення ст. 7 ЗУ "Про звернення громадян", ст. 212-3 КУпАП і безпідставну відмову в прийнятті заяви від 27.11.2024 р. і права на звернення і справедливий суд, стягнути з суддів Шипович В.В., Осіян О.М., Синельникова Є.В. штраф у розмірі п`ятидесяти неоподатковіваних мінімумів доходів громадян на користь держави у сумі ( 17 грн. Х 50) 850 грн з кожного;
- стягнути на користь позивача з суддів Касаційного цивільного суду Шипович В.В., Осіян О.М., Синельникова Є.В. моральну шкоду у сумі 300 000 грн, по 100 000 грн з кожного.
Позовні вимоги позивачка обгрунтувала тим, що ухвалою від 30.12.2024 колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Шипович В.В., Осіян О.М., Синельникова Є.В. протиправно відмовила позивачу в прийомі заяви від 27.11.2024 про перегляд ухвал від 10 та 22 жовтня 2024 року, які позбавляють позивача права на захист своїх прав та законних інтересів. Крім того, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Шипович В.В., Осіян О.М., Синельникова Є.В. ігнорують Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд", порушують ст. 7 Закону України "Про звернення громадян"   стосовно обов`язкового розгляду заяв.
Відповідно до ухвали  Київського окружного адміністративного суду від 30.01.2025 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі відповідно до п. 1 ч.1 ст. 170 КАС України.
Не погодившись з ухвалою Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить визнати поданий ОСОБА_1  позов таким, що згідно з п.1) ч.1 ст. 19,160,161 КАС України і роз`ясненнями постанови №8 від 20.05.2018 Вищого адміністративного Суду України набув  і має всі наявні ознаки публічно-правового спору і поданий до суддів Першої судової палати  Касаційного цивільного суду Шиповича В.В., Осіян О.М., Синельникова Є.В. - посадових осіб суб`єкта владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції з  виконання покладених на них Конституцією і законами України завдань і поданий у відповідності  зі ст. 1,5, п.1 ст. 19, 25, 26, 28, 122, 160, 161 КАС України, ст. 40, 42, 55, абз. 2 ст. 124 Конституції України, підпадає під юрисдикцію адміністративного судочинства і підлягає розгляду в адміністративному суді згідно КАС України. 
Скасувати повністю і визнати ухвалу судді Київського окружного адміністративного суду від 30.01.2025 Діска А.Б. протиправною, такою, яка ухвалена з порушенням норм КАС України, а саме: ст. 8, 22, 24, 40, 42, 55, 56, 58, 64, 68, абз. 2 ст. 124, 129 Конституції України, ст. 1, 2, 357, 28, 46, ч.6 ст.170, 242 КАС України, рішення Конституційного Суду №10-р (ІІ)/23 від 22.11.2023, Закону України «Про захист прав споживача», ст. 212-3 КУпАП, ст. 355 Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», ст. 7 ЗУ «Про звернення громадян», і як таку, яка порушує і позбавляє права позивача на звернення до суду за захистом прав та законних інтересів як споживача, закріплене в ст. 22, 24, 40, 42, 64, 68 Конституції України, ст.5 КАС України і протиправно перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Направити позов від 17.01.2025 до суддів Першої судової палати КЦС Шипович В.В., Осіян О.М., Синельникова Є.В., який є похідним від позовної заяви від 04.01.2024 про захист прав та законних інтересів, як споживача, для продовження розгляду до Київського окружного адміністративного суду.
Ухвалою судді Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху та встановлено скаржнику строк для усунення її недоліків.
04 березня 2025 року відкрито апляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано з Київського окружного адміністративного суду адміністративну справу №320/3279/25.
15.05.2025 року до суду надійшла адміністративна справа.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2025 призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження, продовжено апеляційний розгляд справи на більш розумний.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, заяв від учасників справи про розгляд справи за їх участі не надійшло, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції  зазначив, що у даному випадку мали місце процесуальні дії та функції суддів, пов`язані з  судовим розглядом справи, а тому спір не може бути самостійним  предметом судового розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та звертає увагу на наступне.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Однією із закріплених у наведеній нормі гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Забезпечення такого права в національному законодавстві випливає з положень   Конституції України.
Частиною другою статті 55 Основного Закону передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України   юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ч.ч. 1 та 5 ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації, відповідно до якого з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.
Реалізація права на суд залежить як від інституційних та організаційних чинників, так і від особливостей здійснення окремих судових процедур.
Приписами частини першої статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, визначеним у цій статті шляхом.
Відповідно до пункту 7 частини   першої   статті   4 КАС України   суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України   визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Визначення публічно-правового спору міститься у пункті 2 частини   першої статті 4 КАС України та означає спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Отже, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, а участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.
Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Кодекс адміністративного судочинства України   регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме владних управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Ці положення не поширюють свою дію на правові ситуації, які вимагають інших форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.
Відповідно до пункту 1 частини   першої   статті   170 КАС України   суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Конституційний Суд України у пункті 4.2 Рішення від 23.05.2001 № 6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.
Як убачається з матеріалів справи позивач звернулась до суду з позовом  щодо незаконності  ухвали від 30.12.2024 колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Шипович В.В., Осіян О.М., Синельникова Є.В. про відмову у прийнятті заяви позивачки про перегляд за виключними обставинами ухвал Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 та 22 жовтня 2024 року у справі № 201/109/24.
Таким чином,  у даному випадку  спір виник щодо  незгоди позивача з рішенням суду, а отже  такі дії суддів  не стосуються  актів, дій чи бездіяльності, що відносяться до  сфери управлінської діяльності.
У пункті 10   постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007року №8 «Про незалежність судової влади»   судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
У пп. 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності від 19.11.2002, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, що пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні закону, здійснені оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися, щонайбільше, поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Велика Палата Верховного Суду, підтримуючи позицію Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №6 "Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів" у справі №805/2230/17-а (постанова від 23.05.2018) зазначає, що суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ і справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, учинених у зв`язку з розглядом судових справ.
Тобто в даній справі, Велика Палата Верховного Суду підтримала правову позицію відповідно до якої суд, не може бути відповідачем у справах про оскарження дій чи бездіяльності, вчинених під час здійснення ним правосуддя, а тому позов, заявлений до нього, не є справою адміністративної юрисдикції. Суд в такому випадку не є суб`єктом владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції, а спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у даній справі звернула увагу, що при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, яка міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 240/533/21, від 26 травня 2021 року у справі № 460/9271/20, від 27 листопада 2019 року у справі № 320/3328/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 1340/4052/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2018 у справі №820/5586/16, вказала на те, що дії суду (судді), вчинені при виконанні обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.
Підсумовуючи наведене колегія суддів погоджується із висновком суду першої  інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до суддів Верховного Суду Шипович В.В., Осіян О.М. та Синельникова Є.В..
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, підстави для її скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених в ухвалі Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Кобаль М.І.

                                                                                                    Мельничук В.П.