ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 442/2909/15-к
провадження № 51-1512км22
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
захисників                                       ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
                                                            ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
                                                            ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
законного представника             ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                   ОСОБА_10 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 січня 2025 року щодо 
 
ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , 
 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Короткий зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року ОСОБА_10  визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187 КК, та призначено йому покарання за пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна, за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією майна. На підставі положень ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_10 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна. 
 
За вироком місцевого суду ОСОБА_11 , будучи неповнолітнім, ІНФОРМАЦІЯ_2 о 17:00, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, у будинку АДРЕСА_2 підійшов до вхідних дверей квартири АДРЕСА_3 з метою їх відчинити для проникнення, однак був викритий ОСОБА_12 , тому покинув місце злочину, не довівши свого умислу до кінця з причин, які не залежали від його волі.
 
ОСОБА_11 , боячись бути викритим у вчиненні злочину, цього ж дня о 17:25 зателефонував до ОСОБА_13 і ОСОБА_10 й домовився про зустріч поблизу промислового ринку, що на вул. Грушевського в тому ж місті. Зустрівшись в обумовленому місці, неповнолітній ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , що під час вчинення ним злочину його викрила ОСОБА_12 . З метою приховати раніше вчинений злочин, керуючись умислом на вчинення умисного вбивства двох осіб, а саме ОСОБА_12 та її неповнолітнього сина ОСОБА_14 , переслідуючи корисливий мотив, ОСОБА_11 схилив до скоєння цього злочину ОСОБА_10 і ОСОБА_13 , які погодилися на це. 
 
За попередньою змовою у групі осіб із ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , виконуючи роль організатора, ОСОБА_11 запропонував ОСОБА_10 вчинити умисне вбивство неповнолітнього ОСОБА_14 в безлюдному місці, а ОСОБА_13 - спільно з ним вчинити умисне вбивство ОСОБА_12 з метою приховати вчинений ним злочин та одночасно переслідуючи корисливий мотив, а після вчинення умисних вбивств заволодіти майном і грошима потерпілих. 
 
Для реалізації спільного злочину неповнолітній ОСОБА_11 , ОСОБА_13 разом із ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 о 18:30 придбали в магазині «Мандарин» на вул. Грушевського, 1 у м. Стебнику три пари матерчатих робочих рукавиць, які розділили між собою для вчинення злочину. Перебуваючи разом, неповнолітній ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 здійснили телефонні дзвінки о 18:40 та о 18:52 і викликали неповнолітнього ОСОБА_14 на зустріч. 
 
З метою реалізації спільного умислу ОСОБА_10 , залишивши співучасників, зустрівся з ОСОБА_14 та, вводячи останнього в оману, відвів його у безлюдне місце, а саме в закинуте складське приміщення недіючої бази «УВТК», що на АДРЕСА_8 . Там ОСОБА_10 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на вчинення умисного вбивства, за допомогою ножа, який мав при собі, завдав численні удари в різні анатомічні ділянки тіла неповнолітнього ОСОБА_14 , у результаті чого спричинив колото-різані рани, які належать до тяжких тілесних ушкоджень, були небезпечними для життя в момент заподіяння, призвели до гострої зовнішньої і внутрішньої кровотечі та смерті ОСОБА_14 .
 
У цей час неповнолітній ОСОБА_11 і ОСОБА_13 з метою вчинення умисного вбивства ОСОБА_12 підійшли до квартири АДРЕСА_5 , де у прибудові ОСОБА_11 узяв знаряддя вчинення злочину - розвідний ключ, та почали чекати ОСОБА_12 . 
 
Того ж дня о 19:00 ОСОБА_11 і ОСОБА_13 , діючи зі спільним умислом, реалізовуючи умисел на вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів та приховання раніше вчиненого злочину, скориставшись темною порою доби, наблизилися збоку до потерпілої ОСОБА_12 , яка підійшла до вхідних дверей своєї квартири, і здійснили на неї напад. 
 
Під час нападу ОСОБА_11 за допомогою розвідного ключа завдав кілька ударів у ділянку голови потерпілої, в результаті чого спричинено черепно-мозкову травму у вигляді багатоуламкового перелому кісток основи і склепіння черепа з крововиливами під тверду і м`яку мозкові оболонки та в речовину головного мозку, яка належить до тяжкого тілесного ушкодження, що є небезпечним для життя в момент спричинення, та заподіяла смерть потерпілої ОСОБА_12 . 
 
Учинивши умисні вбивства ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 і ОСОБА_10 зустрілися біля торгового кіоску «У Гусака» на вул. Мельника в м. Стебник та, пересвідчившись у виконанні умислу на вчинення умисного вбивства двох осіб, з метою приховати раніше вчинений злочин, спільно, закінчуючи реалізацію корисливого умислу, пішли до квартири АДРЕСА_5 у тому ж місті. ОСОБА_13 залишився на вулиці для подачі сигналу тривоги в разі викриття їхніх злочинних дій, а ОСОБА_11 та ОСОБА_10 підійшли до тіла ОСОБА_12 , узяли в неї ключі, відчинили двері, проникли у квартиру й заволоділи грошима та майном, а саме:гаманцем вартістю 50 грн, грішми в сумі 50 грн, записником вартістю 5 грн, золотим ланцюжком вартістю 1240 грн та банківськими картками,  загалом -  на суму 1 345 грн.  
 
Львівський апеляційний суд ухвалою від 13 квітня 2022 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 і захисника ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 залишив без задоволення. Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 та заступника прокурора Львівської області задовольнив частково. Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року у частині засудження ОСОБА_11 скасував. Кримінальне провадження щодо останнього, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2  ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК, закрив на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з його смертю. У решті вирок суду залишив без зміни.
 
Верховний Суд постановою від 23січня 2023 року ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК щодо ОСОБА_13  скасував і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
 
Львівський апеляційний суд ухвалою від 17 липня 2023 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_15 в інтересах ОСОБА_10 і захисника ОСОБА_16 в інтересах ОСОБА_13 залишив без задоволення, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_11 та заступника прокурора Львівської області задовольнив частково. Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 в частині засудження ОСОБА_11 скасував. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185; пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК, закрив на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку зі смертю обвинуваченого. У решті вирок суду залишено без зміни. 
 
Верховний Суд постановою від 26 квітня 2024 року скасував ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 липня 2023 року і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Львівський апеляційний суд ухвалою від 13 січня 2025 року апеляційні скарги адвоката ОСОБА_15 в інтересах ОСОБА_10 з доповненнями до апеляційної скарги ОСОБА_10 , адвоката ОСОБА_16 в інтересах ОСОБА_13 залишив без задоволення, апеляційну скаргу з доповненнями адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_17  та апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_18 частково задовольнив. Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року відносно ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 в частині засудження ОСОБА_11 скасував. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК, закрив на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку зі смертю обвинуваченого. У решті вирок суду залишено без зміни. 
 
Указаними рішеннями засуджено за вчинення кримінальних правопорушень  ОСОБА_13 , судові рішення стосовно якого не оскаржуються, а також на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК закрито кримінальне провадження щодо ОСОБА_11 .
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення на неї 
 
У касаційній скарзі захисник указує, що вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року та ухвала Львівського апеляційного суду віч 13 січня 2025 року не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, прийняті з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, є необґрунтованими, оскільки за їх основу взято докази, які суд безпосередньо не досліджував, не ґрунтуються на вимогах Закону та суперечать усталеній практиці Верховного Суду, практиці ЄСПЛ, базуються на доказах, зібраних з істотним порушенням вимог і норм кримінального процесуального законодавства України, на припущеннях, які суди обох інстанцій проігнорували, що перешкодило суду першої інстанції ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, а тому є необ`єктивними, незаконними, невмотивованими. З огляду на це просить скасувати указані судові рішення.
 
При цьому зазначає, що апеляційний суд формально розглянув кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 , порушивши гарантоване право на об`єктивний і неупереджений розгляд справи в апеляційному суді, не перевірив усіх доводів, викладених у апеляційній скарзі та доповненні до неї, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин справи.
 
Посилається на те, що в апеляційному суді було прийнято рішення про повторне дослідження протоколу огляду місця події, де було виявлено труп потерпілого ОСОБА_14 , та протоколу огляду місця події, де виявлено труп потерпілої ОСОБА_12 . Ці докази було досліджено шляхом оголошення письмових протоколів, однак не було переглянуто відеозаписів указаних слідчих дій, на чому наполягала сторона захисту.
 
Крім того, акцентує, що місцевий суд також неповно та поверхово дослідив ці докази. Так, під час судового засідання повний відеозапис огляду місця події за фактом виявлення трупа ОСОБА_14 досліджено не було.
 
Захисник указує, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи по підписах понятих, до того ж у ході судового засідання головуючий зазначив одні мотиви відмови, а в ухвалі виклав інші.
 
Як стверджує адвокат, під час огляду місця події за фактом виявлення трупа ОСОБА_12 було виявлено ланцюжок, що підтверджено показаннями понятого ОСОБА_19 , зі слів якого, цей ланцюжок був описаний у протоколі огляду місця події, однак надалі піддавався зміні, був переписаний і згадку про ланцюжок було викинуто. 
 
Крім того, підписи від імені понятих в ньому проставлені не понятими, тобто протокол був підроблений.
 
У зв`язку із цим сторона захисту наполягала на призначенні почеркознавчої експертизи, щоб установити, чи піддавався протокол зміні, зокрема, підписи в ньому виконано понятими чи іншими особами від їхнього імені.
 
При цьому, як зауважує захисник, оскільки протокол огляду місця події був підроблений, він є неналежним та недопустимим доказом, а  отже такими є і всі похідні від нього докази.
 
Крім того, захисник зазначає, що протокол обшуку квартири ОСОБА_20 теж є неналежним і недопустимим доказом (отриманий з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права), адже на переконання сторони захисту, ланцюжок підкинули працівники міліції, про що зазначала ОСОБА_20 у своїх заявах і стверджував ОСОБА_10 .
 
Касатор звертає увагу на те, що понятий ОСОБА_21 не бачив коли і де під час обшуку  вилучили ланцюжок, а покази свідка ОСОБА_22 є суперечливими, зокрема щодо місця виявлення та вилучення ланцюжка і медальйона.
 
Сторона захисту вказує на відсутність повного й безперервного відеозапису до протоколу огляду місця події за фактом виявлення трупа ОСОБА_12 ; зазначає, що його не досліджено, а зміст відрізняється від викладеного в протоколі, оскільки на відеозаписі не зафіксовано способу, місця виявлення та вилучення речових доказів (зокрема, слідів).
 
Адвокат стверджує про те, що понятий ОСОБА_23 заперечував участь у слідчих діях, про сліди нічого не знав, а понятий ОСОБА_24 взагалі не знав, що він понятий, крім того, як вказує захисник, останній відлучався з місця події, а також не бачив слідів на місці злочину.
 
Звертає увагу захисник на відмінність обставин, зафіксованих на відеозаписі слідчого експерименту  із ОСОБА_13 , з викладеними даними у протоколі до нього та у вироку місцевого суду. 
 
Звертає увагу, що судові рішення ґрунтуються на показаннях яких ОСОБА_13 не давав (зокрема про те, що засуджені користувалися матерчатими рукавицями, які заздалегідь придбали в магазині «Мандарин»; зустрівшись з ОСОБА_10 , останній повідомив, що вбив ОСОБА_14 ; ОСОБА_25 направився в сторону відділення Стебницької міліції, щоб спостерігати і в разі необхідності подати сигнал тривоги, а засуджені пішли до квартири ОСОБА_12 ).
 
Крім того, недослідження відеозапису вказаної слідчої дії перешкодило апеляційному суду правильно оцінити цей доказ і дані, здобуті під час слідчого експерименту, оскільки відомості, викладені в протоколі слідчого експерименту, який досліджувався в судовому засіданні, суттєво відрізняються від даних запису слідчої дії, зокрема в ньому не вказується ні про ніж, яким буцімто ОСОБА_10 убив ОСОБА_14 , ні про інші обставини, у тому числі відведення ОСОБА_10 потерпілого в приміщення складу, де потім було виявлено його труп.
 
Зазначає, що свідок ОСОБА_25 давав показання під примусом працівників поліції, про що і заявив під час попереднього апеляційного розгляду, а тому прокурор клопотав стосовно виключення його показань з мотивувальної і резолютивної частин вироку. Однак апеляційний суд, порушуючи вимоги ст. 340 КПК, зазначив, що виключення частини доказів можливе з урахуванням позиції потерпілого.
 
Посилається на те, що через чотири дні після внесення відомостей у ЄРДР без жодної мотивації неефективності дій слідчих було винесено постанову прокурора про визначення місця розслідування. Крім того, за ці дні було здійснено певні слідчі дії (затримання підозрюваних), а тому порушено вимоги ч. 5 ст. 36 КПК.
 
Захисник указує на суперечності у висновках проведених експертиз, а також на сприйняття їх судом з обвинувальним ухилом, зокрема, що в обвинувальному акті та висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_14 від 08 грудня 2014 року № 344 зазначено різний час смерті, а також у висновку згаданої експертизи не встановлено вигляду ножа, у зв`язку з цим він є некоректним й не відповідає фактичним обставинам справи.
 
Також вказує, що  слід взуття, зафіксований у зліпку № 1, який вилучений 09 листопада 2014 року під час огляду місця події складського приміщення, могла залишити інша особа, яка була на місці злочину.
 
Адвокат звертає увагу, що в ході слідчих дій виявлено гумові рукавиці, однак експертам для дослідження було направлено текстильні.
 
Стверджує про заангажованість та упередженість суддів місцевого та апеляційного судів.
 
У касаційній скарзі містяться й інші доводи, які стосуються незгоди з фактичними обставинами кримінального провадження, установленими судами першої та апеляційної інстанцій.
 
У запереченнях на касаційну скаргу прокурор ОСОБА_26 указує на невмотивованість доводів, викладених у ній, та зазначає, що прийняті судами рішення є законними та обґрунтованими. 
 
Звертає увагу на те, що апеляційний суд під час судового засідання (20 вересня 2024 року) задовольнив клопотання сторони захисту про повторне дослідження тих доказів, які пропонувала сторона захисту. 
 
При цьому зазначає, що було досліджено протоколи огляду місць виявлення тіл ОСОБА_14 та ОСОБА_12 і, за клопотанням учасників, додатки до них, у тому числі додаток до протоколу огляду місця події від 09 листопада 2014 року на АДРЕСА_2 (місце вбивства ОСОБА_12 ), а саме фототаблицю. 
 
Як наполягає прокурор, указаним спростовано доводи касатора про те, що на фотографії з місця вбивства ОСОБА_12 нібито виразно видно її ланцюжок, який згідно з матеріалами кримінального провадження було вилучено під час обшуку в житлі ОСОБА_20 , оскільки об`єкт, який адвокат намагався видати за золотий ланцюжок, насправді був забрудненням на поверхні фотографії, після видалення якого (стерли пальцем) ОСОБА_6 визнав, що ніякого ланцюжка на фото немає.
 
Щодо показань понятих  ОСОБА_27 та ОСОБА_19 стосовно вилучення з місця події «фрагменту цепочки», яку сторона захисту намагається видати за ланцюжок, який насправді вилучено під час обшуку в житлі ОСОБА_20 , автор заперечень звертає увагу на те, що:
-          у житлі ОСОБА_20 вилучено не фрагмент, а весь ланцюжок, що зберіг цілісність (який потім впізнав чоловік убитої);
-          місце вбивства ОСОБА_12 під час огляду ретельно сфотографовано, усі об`єкти, які були на цьому місці, відображено на фотографіях;
-          об`єкт, який було визначено як «фрагмент цепочки» та все ж таки  було вилучено з місця події, - це зірвана з ланцюжка потерпілої підвіска (медальйон) з одною ланкою, за допомогою якої вона нанизується на ланцюжок. Цю підвіску зафіксовано в протоколі і в фототаблиці до нього.
 
Відхиляючи версію сторони захисту про підкинутий (у квартиру ОСОБА_20 ) ланцюжок потерпілої, суд, на думку прокурора, обґрунтовано послався на додаток (фотографії) до протоколу огляду місця події від 09 листопада 2014 року на АДРЕСА_2 , показання свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_21 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 та ОСОБА_22 щодо обставин проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_20 , а також висновок службового розслідування.
 
Крім того, шляхом безпосереднього дослідження додатка (фототаблиці) до вказаного протоколу було спростовано доводи адвоката  ОСОБА_8 про те, що на трасологічну експертизу подано відбиток взуття ОСОБА_11 , якого не було на місці події, оскільки вказаний кривавий відбиток взуття було виявлено на місці події, сфотографовано й описано в протоколі.
 
Також шляхом безпосереднього дослідження судом протоколу огляду місця події від 09 листопада 2014 року з додатком (фототаблицею) на АДРЕСА_4 (місце вбивства ОСОБА_14 ) спростовано твердження сторони захисту, що на місці події не було відбитка взуття  ОСОБА_11 , який потім став предметом дослідження трасологічної експертизи, адже суд з фототаблиці пересвідчився в наявності цього відбитка, пронумерованого за № 4 як окремо, так і на загальному плані з пронумерованими іншими об`єктами на місці події.
 
Прокурор указує, що доводи адвоката щодо різних мотивів відмови (оголошених головуючою під час апеляційного розгляду та зазначених в ухвалі апеляційного суду від 13 січня 2025 року) у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи підписів понятих ОСОБА_27 та ОСОБА_19 не відповідають дійсності, оскільки в указаній ухвалі наведено, зокрема, ті ж підстави відмови призначати експертизу, що були проголошені головуючою під час апеляційного розгляду, а зазначення в ухвалі додаткових підстав чи більш ґрунтовний їх виклад у жодному разі не є порушенням вимог кримінального процесуального закону.
 
Крім того, як зазначає автор заперечень, поняті підтвердили участь у проведенні слідчої дії, тому сумніватися в справжності їх підписів у протоколі підстав немає.
 
Сторона обвинувачення стверджує, що, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42023140000000143 від 30 травня 2023 року, зареєстрованому через те, що дії працівників Дрогобицького МВ ГУ МВС України стосовно свідка ОСОБА_25 могли містити ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, було завершено 16 травня 2025 року й це провадження закрито у зв`язку з встановленням факту відсутності складу кримінального правопорушення то відсутні сумніви в допустимості показань свідка ОСОБА_25 в порядку ст. 225 КПК, протоколу слідчого експерименту за його участю від 22 січня 2015 року та протоколу впізнання ним речей від 07 квітня 2015 року.
 
Акцентує, що постанову від 13 листопада 2014 року (якою здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 12014140110002603 доручено слідчому управлінню ГУ МВС України у Львівській області) винесено уповноваженою особою, відповідно до вимог КПК.
 
Крім того, наводить інші доводи на спростування позиції захисника.
 
Позиції учасників судового провадження
 
У судовому засіданні захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , засуджений та законний представник просили задовольнити касаційну скаргу з викладених у ній підстав.
 
Захисник  ОСОБА_7  в розгляді скарги покладався на розсуд суду.
 
Прокурор висловила заперечення щодо задоволення касаційної скарги захисника.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи захисників, засудженого, законного представника та прокурора, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення, матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.
 
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Згідно з приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
 
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту, і під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, зважає на фактичні обставини, установлені місцевим та апеляційним судами.
 
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції відповідно до ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
 
Отже, касаційний суд не перевіряє рішень щодо неповноти та однобічності судового слідства, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
 
За змістом ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК; вмотивованим є рішення, у якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
 
Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону суди першої та апеляційної інстанцій витримали в повному обсязі.
 
Свій висновок щодо доведеності винуватості  ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень суди належним чином умотивували та забезпечили в цілому справедливий розгляд справи.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд дослідив зібрані в ньому докази в їх сукупності за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК умови для реалізації їх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, та дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187 КК.
 
У касаційній скарзі захисник зазначає про неповноту досліджених доказів судом апеляційної інстанції, зокрема, про недослідження відеозаписів до протоколів слідчих дій.
 
Верховний Суд акцентує, що неповнота судових розглядів, як судів першої та апеляційної інстанцій не є предметом касаційного розгляду.
 
Водночас з матеріалів кримінального провадження видно, що апеляційний суд, дотримуючись принципів диспозитивності, пропонував сторонам визначитися, які докази вони бажають дослідити, та виходив з їх позиції, тому будь-яких істотних порушень вимог КПК не допустив.
 
Доводи про необхідність проведення почеркознавчої експертизи були предметом розгляду апеляційного суду, який, як і місцевий суд, дійшов висновку про відсутність підстав для її призначення.
 
У ч. 2 ст. 242 КПК визначено випадки, коли призначення експертизи є обов`язковим, у решті випадків задоволення чи відмова у задоволенні клопотання про призначення експертизи за ініціативою сторони належить до дискреційних повноважень суду.
 
Апеляційний суд у своєму рішенні належним чином обґрунтував підстави відмови у призначенні почеркознавчої експертизи підписів понятих, зокрема зазначив, що з моменту огляду місця події (09 листопада 2014 року), де поняті своїми підписами засвідчили протокол, минуло понад десять років, що ускладнює як відібрання зразків підписів відповідно до визначених рекомендаціями вимог, так і проведення самої експертизи.
 
Крім того, апеляційний суд зазначив, що під час проведення огляду місць подій були залучені поняті, що підтверджується їх показаннями під час допиту як свідків у місцевому суді, так і відеозаписом, долученим до протоколів огляду місць подій від 09 листопада 2014 року.
 
Колегія суддів Верховного Суду вважає безпідставними доводи захисника щодо неправильного відображених обставин у протоколі огляду і трупа потерпілої ОСОБА_12 , оскільки, як установив апеляційний суд, у ході огляду фототаблиці до вказаного протоколу будь-якого ланцюжка або його частини на шиї потерпілої ОСОБА_12 чи її одязі не виявлено. Натомість на фото № 18 у верхньому лівому кутку було видно частину замка верхнього одягу (куртки) потерпілої, який засуджений міг помилково сприйняти за ланцюжок. Крім того, на фото № 7, 8, 10 чітко зображено тіло потерпілої та розміщені поруч із ним предмети, водночас ланцюжок, про який указує сторона захисту, відсутній. Зважив апеляційний суд на фотознімок № 11, на якому зображено медальйон «Божа Матір» з кільцем, призначеним для нанизування медальйона на ланцюжок, і зазначив, що воно є частиною медальйона та аж ніяк не може бути сполучною ланкою чи частиною ланцюжка.
 
Верховний Суд звертає увагу, що апеляційний судза результатами перегляду вироку не зробив інших висновків, ніж місцевий суд, у тому числі щодо фактичних обставин протоколу огляду місця події за фактом виявлення трупа ОСОБА_12 , а тому застосована ним процедура не суперечила вимогам КПК та не позбавляла можливості використання висновків суду першої інстанції, зокрема щодо відеозаписів.
 
Обґрунтував свою позицію апеляційний суд і про те, що бездоказовим є твердження сторони захисту, що працівники міліції підкинули ланцюжок потерпілої до квартири ОСОБА_20 , оскільки, як видно з матеріалів провадження, ланцюжок було виявлено саме за місцем її проживання, про що було зазначено в протоколі обшуку від 10 листопада 2014 року, засвідченому як ОСОБА_20 , так і понятими ОСОБА_28 та ОСОБА_21 без будь-яких зауважень щодо вилучених речей. Про вилучення ланцюжка за місцем проживання ОСОБА_20 допитані як свідки ОСОБА_28 та ОСОБА_21 указали також у судовому засіданні.
 
Також суд визнав необґрунтованими доводи сторони захисту про тиск працівників міліції на ОСОБА_20 та відсутність її добровільної згоди на обшук, які також спростовуються даними висновку службового розслідування за скаргами ОСОБА_20 та ОСОБА_10 . 
 
Крім того, відповідно до судових рішень свідки ОСОБА_28 та ОСОБА_21 у судовому засіданні підтвердили свою постійну присутність під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_20 . Свідки повідомили, що першою у квартиру зайшла ОСОБА_20 та вказали про вилучені речі, зокрема про виявлений ланцюжок. 
 
Колегія суддів не вбачає порушень вимог КПК у висновках апеляційного суду щодо показань свідка ОСОБА_22 , ураховуючи те, що допущені ним неточності зумовлено тривалою перервою між проведеним обшуком та наданням показань у суді. При цьому апеляційний суд зазначив, що показання свідка не спростовують фактичного вилучення за різними адресами в АДРЕСА_6 (місце проживання ОСОБА_20 ), і медальйона «Божа Матір» - на АДРЕСА_7 (місце виявлення вбитої ОСОБА_12 ).
 
Аргументованими є висновки апеляційного суду про голослівність посилань захисника щодо свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , оскільки згідно з протоколом огляду місця події від 09 листопада 2014 року, проведеного на вул. Дрогобицькій, 61-А у м. Стебнику (Спортивно-мистецький клуб «Сіменс»), їх було залучено як понятих. Це підтверджується їх підписами в протоколі та показаннями, наданими в місцевому суді. Зокрема, свідок ОСОБА_23 указав, що під час огляду місця події, крім нього, було залучено ще одного понятого.
 
Оцінюючи законність цього огляду та достовірність отриманих фактичних даних, апеляційний суд також узяв до уваги, що зазначений огляд було проведено в неізольованому приміщенні громадської організації, де немає дверей та вікон, тобто воно є загальнодоступним і що під час його проведення було здійснено безперервний відеозапис.
 
Також аргументовано суд вказав, що на місці події об`єктивно могли бути виявлені сліди, які не стосувалися злочину.
 
Питання допустимості та достовірності показань свідка ОСОБА_25 і можливого впливу на нього працівників правоохоронних органів були предметом змістовної перевірки апеляційного суду, який ретельно проаналізував його показання, дав їм оцінку щодо достовірності та вказав, що свідок ОСОБА_25 заявляв, що тиск на нього був лише в день допиту у відділі міліції (10 листопада 2014 року), а надалі жодного тиску на нього ніхто не здійснював, показання він надавав добровільно, зокрема під час його допиту слідчим суддею в порядку ст. 225 КПК (12 грудня 2014 року), проведення слідчого експерименту (22 січня 2015 року), впізнання речей (07 квітня 2015 року), однак, коли справа дійшла до суду, вирішив заявити про здійснений на нього тиск.
 
Колегія Суддів погоджується з позицією апеляційного суду, а саме, що:
·        між допитом ОСОБА_25 у відділі міліції, його допитом у слідчого судді, проведеними слідчим експериментом та впізнанням речей минув тривалий проміжок часу;
·        допит у порядку ст. 225 КПК і подальші слідчі дії було проведено з дотриманням вимог закону, здійснювалися за участі законного представника та психолога;
·        уперше про здійснений тиск свідок заявив майже через рік з моменту обставин події;
·        протягом тривалого розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій із заявою в правоохоронні органи так і не звертався;
·        відомості за фактом застосування до нього недозволених методів досудового розслідування було внесено до ЄРДР лише 23 травня 2023 року за ініціативою Львівської обласної прокуратури.
 
Також суд урахував, що фактичні дані показань ОСОБА_25 не є єдиними та вирішальними доказами щодо  ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , а їх винуватість підтверджується сукупністю досліджених доказів, зокрема даними висновків експертів, показаннями інших свідків, фактичними даними слідчого експерименту із ОСОБА_13 , речовими доказами.
 
Показання ОСОБА_25 , надані слідчому судді, не протирічать сукупності зібраних доказів.
 
Крім того, колегія суддів бере до уваги, що 16 травня 2025 року слідчий ТУ ДБР у м. Львові кримінальне провадження щодо можливого застосування до ОСОБА_25 недозволених методів досудового розслідування закрив у зв`язку з установленням відсутності складу правопорушення.
 
Посилання захисту під час оцінки показань свідка ОСОБА_25 на вимоги ст. 340 КПК є необґрунтованими, оскільки положення зазначеної статті стосуються випадків відмови прокурора від обвинувачення, чого в цьому кримінальному провадженні не було.
 
Доводи касатора, що суди дали неправильну оцінку фактичним даним слідчого експерименту із засудженим ОСОБА_13 , є необґрунтовані. Як установив апеляційний суд, відповідно до фактичних даних, що містяться в протоколі слідчого експерименту,  ОСОБА_13 відтворив, як, домовившись з ОСОБА_11 на вбивство ОСОБА_12 , він стояв на сторожі; показав, як і скільки разів ОСОБА_11 завдавав ударів по голові ОСОБА_12 газовим ключем; показав місце, де вони викинули речі (блокнот і дві банківські картки), які забрали з квартири потерпілої, та рукавиці.
 
Суд дав оцінку доводам захисту, що на експертизу було направлено не ті рукавиці, адже в різних документах вони мали різну назву (тканинні або резинові).
 
Суд установив, що згідно з висновком трасологічної експертизи від 31 березня 2015 року № 5/1802 це були текстильні рукавиці з гумовим покриттям на тильній стороні. 
 
Згодом записник-блокнот, гаманець, дві пластикові картки та шість рукавиць (три пари) було виявлено й вилучено за адресою: АДРЕСА_2 , тобто в місці, на яке вказав ОСОБА_13 , що підтверджується протоколом огляду речей від 07 квітня 2015 року та постановою про визнання їх речовими доказами від 07 квітня 2015 року. При цьому факт купівлі рукавиць перед злочином підтверджено записом з камер відеоспостереження магазину «Мандарин», що на вул. Грушевського, 1 в м. Стебнику, від ІНФОРМАЦІЯ_2, а також показаннями свідка ОСОБА_25 .
 
Жодних доказів тиску на ОСОБА_13 як під час проведення слідчого експерименту, так і перед його проведенням місцевим судом та в ході апеляційного розгляду не встановлено. Захист інтересів ОСОБА_13 забезпечував адвокат ОСОБА_31 , правильність та законність проведення цієї слідчої дії було гарантовано участю понятих.
 
До того ж старший слідчий постановою від 30 липня 2018 року кримінальне провадження за скаргою ОСОБА_13 закрив за відсутності у діях працівників Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК.
 
Апеляційний суд також звернув увагу на те, що зафіксовані у ході слідчого експерименту деталі не могла повідомити особа, яка не була присутньою під час убивства, зокрема ОСОБА_12 , а також відсутні дані, що ОСОБА_13 обмовив ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
 
Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
 
Водночас обставини, які стосуються саме відтворення подій під час слідчого експерименту, відповідають протоколу до нього.
 
Також суд дав оцінку доводам захисника, що висновок трасологічної експертизи від 31 березня 2015 року № 5/146 не доводить вини ОСОБА_10 в інкримінованих йому злочинах, оскільки експерт указав про неможливість категоричного висновку щодо залишеного сліду низу взуття саме наданим кросівком марки «Veer Sport» на праву ногу через відсутність у цьому сліді комплексу індивідуально-характерних ознак. 
 
Утім, у цьому ж висновку експерт зазначив, що слід низу взуття, зафіксований у зліпку № 1, який було вилучено 09 листопада 2014 року під час огляду місця події в складських приміщеннях на АДРЕСА_2 , залишений кросівком на праву ногу з такою ж конструкцією, розмірами та малюнком підошви, як і підошва кросівка марки «Veer Sport» на праву ногу, вилученого 10 листопада 2014 року за місцем проживання ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Також, як акцентував експерт, загальновідомим є те, що взуття, крім пошитого індивідуально, виготовляється не в єдиному екземплярі, тож низ взуття в цьому разі кросівка марки «Veer Sport» не може мати індивідуально-характерних ознак. Наведене, однак, не спростовує, що у складському приміщенні, де виявлено труп ОСОБА_14 , у вказаних кросівках перебував саме ОСОБА_10 , тому що підтверджується іншими доказами у справі у їх сукупності.
 
Не було підтверджено посилань сторони захисту на порушення правил підслідності, визначених ст. 216 КПК.
 
Згідно з правовим висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 травня 2021 року в справі № 640/5023/19  (провадження № 51-2917кмо20) змістом ч. 5 ст. 36, статей 86, 87, 110, 214, 216 КПК визначається належна правова процедура реалізації Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури, їх першими заступниками та заступниками повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК, яка містить такі елементи: а) належний суб`єкт (Генеральний прокурор, керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники); б) оцінка досудового розслідування як неефективного; в) відображення такої оцінки у відповідному процесуальному рішенні постанові; г) вмотивованість такої постанови.
 
Наявність відповідних відомостей, які стосуються конкретного кримінального провадження, щодо його неефективності може бути встановлено відповідним прокурором на будь-якому етапі досудового розслідування, у тому числі й на його початку, та бути підставою для прийняття рішення в порядку та відповідно до вимог ч. 5 ст. 36 КПК.
 
У кожному конкретному випадку наявність таких підстав має бути обґрунтовано у відповідному процесуальному рішенні Генерального прокурора, керівника обласної прокуратури, їх перших заступників і заступників про доручення здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, яке має відповідати вимогам ст. 110 КПК, зокрема має бути вмотивованим, надавати обґрунтоване пояснення щодо фактичних та юридичних підстав прийнятого рішення.
 
Постанова про доручення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування, її обґрунтування та вмотивування має бути предметом дослідження суду в кожному кримінальному провадженні, яке здійснюється з урахуванням його конкретних обставин. Результати такого дослідження утворюють підстави для подальшої оцінки отриманих під час проведеного досудового розслідування доказів з точки зору допустимості.
 
Як видно з ухвали апеляційного суду, у ході розгляду кримінального провадження було досліджено постанову заступника начальника слідчого управління ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_32 від 09 листопада 2014 року, згідно з якою призначено групу слідчих для здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, унесеному до ЄРДР 09 листопада 2014 року, за № 12014140110002603 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК, до складу якої було включено, зокрема, слідчого відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи, СУ ГУ МВС України у Львівській області, майора міліції ОСОБА_33 .
 
Крім того, виконувач обов`язків прокурора Прокуратури Львівської області ОСОБА_34 постановою від 13 листопада 2014 року визначив місцем проведення досудового розслідування кримінального правопорушення, унесеного до ЄРДР 09 листопада 2014 року за № 12014140110002603, м. Львів; доручив здійснювати досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні СУ ГУ МВС України у Львівській області; відділу захисту прав і свобод дітей Прокуратури Львівської області доручив забезпечити процесуальне керівництво в указаному кримінальному провадженні.
 
Згадана постанова є зрозумілою для оцінки її обґрунтованості, адже її мотивовано значним обсягом слідчих та процесуальних дій, які необхідно виконати для швидкого, повного та неупередженого розслідування, а також судового розгляду обставин кримінального правопорушення, з метою забезпечення найбільш кваліфікованого та ефективного розслідування, що може зробити слідчий орган вищого рівня.
 
Таким чином, зазначена постанова відповідає вимогам ч. 5 ст. 36 КПК та правовим висновкам об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 640/5023/19  (провадження № 51-2917кмо20).
 
Колегія суддів не вбачає будь-якого обвинувального ухилу в діях судів чи прояву надмірної активності в підтвердженні версії обвинувачення. 
 
За змістом засади диспозитивності сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК (ч. 1 ст. 26 ), а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (ч. 3 ст. 26).
 
На думку колегії суддів, обставин, які підтверджують, що суди вийшли за межі передбачених законом повноважень, немає.
 
Інші доводи сторони захисту щодо переоцінки фактичних обставин кримінального провадження, повноти судових розглядів та достовірності доказів Суд не бере до уваги, адже вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.
 
Також касаційна скарга містить інші аргументи, які не потребують 
детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.
 
Призначаючи  ОСОБА_10  покарання, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, урахував ступінь тяжкості та характер вчинених злочинів, особу засудженого, який раніше не судимий, до затримання працював, за місцем проживання зарекомендував себе посередньо, має на утриманні неповнолітню дитину, відсутність каяття, невизнання вини, а також те, що він, будучи молодою, фізично здоровою, працездатною людиною, не вважаючи життя людини найвищою цінністю, жорстоко та безжально шляхом нанесення численних ножових поранень холоднокровно вбив раніше знайомого йому неповнолітнього потерпілого, який перебував з ним у дружніх стосунках, не створював для нього ніякої небезпеки, не чинив щодо нього протиправних дій та опору. Вбиваючи потерпілого ОСОБА_14 , засуджений діяв цинічно та зухвало, з корисливих мотивів, з метою приховати інший злочин, а після вбивства вчинив ще й інший злочин, передбачений ч. 4 ст. 187 КК, чим поставив життя ОСОБА_14 нижче від своїх бажань.
 
Також зважив суд і на те, що його поведінка під час вчинення ним вбивства та після цього, а саме вчинення безпосередньо після вбивства й іншого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, не свідчила про його критичне ставлення до скоєного, а поведінка в судовому засіданні -про критичну оцінку вчинених ним злочинів та жаль щодо вчиненого. 
 
Так, його поведінка впродовж усього періоду розгляду кримінального провадження не дала підстав уважати, що він дійсно жалкує через скоєні ним діяння, зокрема, про це свідчить і відсутність спроб з боку засудженого будь-яким чином виправити ситуацію, що склалася (відшкодування шкоди, надання будь-якої допомоги в установленні невідомих обставин справи).
 
Крім того, місцевий суд узяв до уваги відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
 
Покарання у виді довічного позбавлення волі перебуває у справедливому співвідношенні з тяжкістю та обставинами скоєних злочинів і особою винуватого, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде гарантувати безпеку для суспільства, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
 
Колегія суддів не вбачає підстав, які б указували на явну несправедливість і невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки враховано всі наявні в кримінальному провадженні обставини.
 
Верховний Суд вважає, що ухвала апеляційного суду узгоджується з приписами статей 370, 419 КПК, і поділяє наведені в ній висновки про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, що є підставами для безумовного скасування судових рішень, суд касаційної інстанції не встановив.
 
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
 
ухвалив: 
 
Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 січня 2025 року щодо  ОСОБА_10  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ? без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                        ОСОБА_3