ОКРЕМА ДУМКА

30 травня 2025 року 
м. Київ

справа № 620/4675/22
адміністративне провадження № К/990/28684/24

судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Єресько Л.О. у справі № 620/4675/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку. 
1. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.05.2025 у справі № 620/4675/22 (провадження №К/990/28684/24) касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Кінебас Олексій Михайлович, задоволено частково.
1.1. Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.03.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2024 у справі №620/4675/22 скасовано.
1.2. Ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1  задоволено частково.
1.3. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у Чернігівській області № 489 від 13.06.2022 в частині пункту: «За грубе порушення службової дисципліни, неналежне виконання посадових (функціональних) обов`язків, недотримання вимог статей 1, 3, 5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII, статті 18 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015, пункту 3 Розділу V Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України № 1179 від 09.11.2016, Присяги працівника поліції, у частині самоусунення з 16.03.2022 від виконання своїх службових, функціональних обов`язків як поліцейського, зокрема як керівника, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» під час дії правового режиму воєнного стану на території України, виїзду (без належного погодження керівництва ГУНП в Чернігівській області) за межі м. Чернігова, зокрема місця дислокації підрозділу, самоусунення від керівництва підпорядкованими підрозділами та особовим складом та неповернення до місця дислокації підрозділу в період дії правового режиму воєнного стану в Україні, заступника начальника управління поліції з превентивної діяльності Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області капітана поліції ОСОБА_1 (0054305) звільнити зі служби в поліції».
1.4. Визнано протиправним та скасовано наказ 319 о/с від 28.06.2022 про звільнення зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» капітана поліції ОСОБА_1 (0054305), заступника начальника поліції з превентивної діяльності Чернігівського районного управління поліції ГУНП.
1.5. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника поліції з превентивної діяльності Чернігівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції з 17.07.2022.
1.6. В частині вимог ОСОБА_1 про  стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу справу № 620/4675/22 направлено на новий розгляд до Чернігівського окружного адміністративного суду.
2. Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
3. Користуючись цією нормою, висловлюю незгоду із постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.05.2025 у справі №620/4675/22 (провадження № К/990/28684/24).
4. Спірні правовідносини між сторонами склалися у зв`язку із застосуванням до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції за грубе порушення службової дисципліни, неналежне виконання посадових (функціональних) обов`язків, недотримання вимог статей 1, 3, 5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, статті 18 Закону № 580-VIII, пункту 3 Розділу V Правил етичної поведінки поліцейських, Присяги працівника поліції у частині самоусунення з 16.03.2022 від виконання службових, функціональних обов`язків як поліцейського, зокрема як керівника, відповідно до Закону № 580-VIII під час дії правового режиму воєнного стану на території України, виїзду (без належного погодження керівництва ГУ НП в Чернігівській області) за межі м. Чернігова, зокрема місця дислокації підрозділу, самоусунення від керівництва підпорядкованими підрозділами та особовим складом та неповернення до місця дислокації підрозділу в період дії правового режиму воєнного стану в Україні.
5. Звертаючись до адміністративного суду із цим позовом, ОСОБА_1 на обґрунтування підстав позову доводив відсутність у його діях складу дисциплінарного проступку, у зв`язку з яким його було звільнено зі служби в поліції, а службове розслідування проведено поверхнево, без врахування всіх обставин.
6. Суди розглядали цю справу неодноразово.
7. Чернігівський окружний адміністративний суд рішенням від 19.09.2022, яке залишив без змін Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 21.02.2023, відмовив у задоволенні позову.
8. Верховний Суд постановою від 20.07.2023 зазначені судові рішення скасував та направив справу на новий судовий розгляд до Чернігівського окружного адміністративного суду.
9. Суд касаційної інстанції керувався тим, що у межах спору до позивача було застосовано найсуворіший вид дисциплінарного стягнення, втім, у розрізі відповідності обраного відповідачем виду стягнення критеріям співмірності та пропорційності суди попередніх інстанцій не дослідили та не надали належної правової оцінки аргументам позивача: про його звернення до безпосереднього начальника - полковника поліції Калити О.В. із проханням надати дозвіл на евакуацію сім`ї та отримання такого дозволу; щодо прибуття 19.03.2022 до м. Івано-Франківська, де цього ж дня позивач звернувся до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (далі - ГУ НП в Івано-Франківській області) для реєстрації своєї дружини, щодо ознайомлення цього ж дня ОСОБА_1 в ГУ НП в Івано-Франківській області з вимогами наказу Голови Національної поліції України від 10.03.2022 № 190, письмового зобов`язання про повернення до місця дислокації в ЧРУП ГУ НП в Чернігівській області; щодо прибуття до місця дислокації підрозділу (м. Чернігів) для подальшого несення служби без зайвих зволікань (23.03.2022); щодо затримки, яка за доводами позивача була обумовлена посиленням комендантської години на території м. Києва та Київської області з 21.03.2023 до 7 год. 00 хв. 23.03.2022. Крім цього, Верховний Суд зауважив, що суди попередніх інстанцій оминули увагою доводи позивача про те, що за результатами службового розслідування до різних осіб за один і той самий проступок були застосовані кардинально відмінні підходи при обранні виду дисциплінарного стягнення. Як підсумок, вказав на потребу дослідження судами обставин, за яких позивачем вчинявся дисциплінарний проступок та з`ясування співмірності обраного виду стягнення складу, характеру та наслідками вчиненого дисциплінарного проступку, що є ключовим моментом у ході судового розгляду цієї справи.
10. За результатом нового судового розгляду рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.03.2024, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2024, в задоволенні позову відмовлено.
11. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що проходження служби в поліції, зважаючи на її специфіку та підвищену увагу суспільства, вимагає від особи надзвичайної дисциплінованості та відповідальності за свої дії та вчинки, на відміну від іншої служби/професії/особи, служба в поліції вимагає від поліцейського особливої обачності та неухильного виконання вимог Конституції України та Законів, що тісно пов`язується із захистом Держави, її громадян.
12. 24.02.2024, з початком повномасштабного вторгнення військ рф на територію України, позивач як поліцейський був зобов`язаний знаходитися за місцем дислокації підрозділу, в якому проходив службу (за обставинами справи місцем дислокації є м. Чернігів) та виконувати свої безпосередні функціональні обов`язки, в тому числі і завдання пов`язані із захистом територіальної цілісності України, як того вимагає стаття 24 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII). До того ж, відповідно до пункту 3 наказу ГУ НП в Чернігівській області від 21.02.2022 № 268 про переведення особового складу на посилений варіант службової діяльності, поліцейським структурних підрозділів ГУ НП в Чернігівській області, територіальних та міжрегіональних органів поліції було заборонено всі виїзди за межі відповідної території та Чернігівського гарнізону без дозволу начальника ГУ НП. Однак, за обставинами справи, з 16.03.2022 позивач був відсутній на місці несення служби.
13. Дослідивши наявні у справі матеріали, суд констатував, що у них немає жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування дозволу керівництва ГУ НП в Чернігівській області покинути позивачу територію дислокації підрозділу (м. Чернігів). Крім цього суд установив, що позивач не віднесений до кола поліцейських, які вправі протягом доби прибути до найближчого органу поліції для реєстрації та постановки на облік відповідно до Наказу Національної поліції України від 10.03.2022 № 190 (далі - Наказ № 190).
14. Суд врахував, що позивач станом на 24.02.2022 був офіцером середньої ланки, капітаном поліції та мав стаж роботи понад 9 років. Рішення про залишення міста Чернігова він прийняв з метою евакуації сім`ї у зв`язку з військовою збройною агресією рф проти України, водночас, за висновком суду, це не може бути для поліцейського поважною причиною для самовільного залишення місця служби та дислокації підрозділу, де він проходив службу. Зокрема, поліцейському не надано повноважень самостійного, вільного визначення ним місця несення служби, зміну підрозділу, самостійного усунення поліцейським від виконання обов`язків за основним місцем несення служби без відповідного наказу начальника ГУ НП в Чернігівській області.
15. Спираючись на такі міркування, суд уважав, що самовільне залишення дислокації підрозділу (м. Чернігів) з 16.03.2022, невихід позивача на службу, неприбуття у подальшому до місця дислокації підрозділу, в якому служив (м. Чернігів), тобто до місця несення служби, свідчить про безвідповідальне ставлення до своїх функціональних обов`язків, а також до долі тих осіб, які перебували на території м. Чернігів та які опинились у безпорадному стані, потребуючи надання допомоги після обстрілів, переміщення в укриття до та під час бомбардувань території міста, супроводу поранених, надання гуманітарної допомоги тощо.
16. Суди вважали, що така поведінка позивача безумовно призвела до підриву авторитету органів внутрішніх справ, формування негативної думки у населення про поліцію та дискредитації звання працівника поліції, що, відповідно, свідчить про особисту недисциплінованість позивача та недотримання ним вимог законодавства, присяги працівника поліції та посадових обов`язків.
17. Доводи позивача, якими він обґрунтовував поважність причин його відсутності на службі в зазначений період, зокрема й на потребу дослідження яких вказав Верховний Суд, суди попередніх інстанцій оцінили критично. Зокрема, з отриманих у ході розгляду справи додаткових доказів, судами було з`ясовано, що адреса розташування базової станції та азимут за належним позивачеві абонентським номером в період, зокрема, з 21 до 23.03.2022 є Івано-Франківська область. У зв`язку із цим та враховуючи сукупність інших доказів, суди критично оцінили доводи позивача щодо його наміру повернутися до місця несення служби та до виконання обов`язків поліцейського.
18. Суди також відхилили доводи позивача про перебування його у стані тимчасової непрацездатності в період з 15 до 19.03.2022 та з 19 до 24.03.2022, вказавши на недостовірність доказів, наданих на обґрунтування цих обставин.
19. Стосовно аргументів про повторне притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за одне й те ж саме правопорушення, суди зауважили, що накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності і про реалізацію дисциплінарного стягнення, прийняті на підставі попереднього висновку службового розслідування, були скасовані відповідачем, тож притягнення до дисциплінарної відповідальності згідно з оспорюваними у цій справі наказами на підставі іншого висновку службового розслідування не було повторним.
20. Вирішуючи питання щодо співмірності застосованого до позивача дисциплінарного стягнення у контексті його мотивів про те, що за результатами службового розслідування до різних осіб за один і той самий проступок були застосовані кардинально відмінні підходи при обранні виду дисциплінарного стягнення, суди установили, що  дисциплінарні проступки не були тотожними, їх об`єднує лише те, що вони були вчинені особами під час дії воєнного стану і ці особи мали статус поліцейського. Разом із цим, суди вказали, що застосування різних видів дисциплінарної відповідальності за вчинення однакових проступків не виключається, оскільки одним з важливих критеріїв оцінки дій порушника є його посадове становище, вислуга років і наявність поліцейських у підпорядкуванні, щирість і об`єктивність пояснень; оцінюється окремо шкода, яка була завдана діями/бездіяльністю поліцейського, і такий різновид шкоди як репутаційна шкода. В цьому контексті суди врахували, що позивач, як заступник начальника районного управління поліції був керівником блоку превентивної діяльності (блок громадської безпеки), тобто мав більше 200 осіб підлеглих.
21. Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що відповідач довів наявність правових підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, а також співмірність застосованого до нього виду дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.
22. У касаційній скарзі, поданій з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), ОСОБА_1  просив скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.03.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2024 й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
23. Наявність підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, позивач мотивував неврахуванням судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 31.07.2019 у справі № 815/810/18, від 04.11.2020 у справі № 389/2004/16-ц, від 21.12.2021 у справі № 380/9689/20, від 21.09.2022 у справі № 260/1739/20, де цей Суд зазначив, що якщо наказ про звільнення позивача було видано у період, коли він був непрацездатний, такий наказ порушує вимоги частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). У цьому контексті скаржник зазначив, що в період з 16 до 21.03.2022, коли він, за твердженням відповідача, «самоусунувся» від виконання службових обов`язків, ОСОБА_1 перебував у стані тимчасової непрацездатності, що підтверджується відповідними доказами і, певна річ, дозволяло позивачеві не перебувати на роботі в цей період.
24. Обґрунтовуючи свої доводи за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник указує на відсутність висновку Верховного Суду з питання застосування у подібних правовідносинах:
- статей 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України (заборона проводити два службових розслідування за один вчинений дисциплінарний проступок) та статті 61 Конституції України (заборона двічі притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення) в контексті можливості призначення повторного службового розслідування за одним і тим самим фактом (дисциплінарним порушенням);
- статті 16 та 21 Дисциплінарного статуту Національної поліції України в контексті обчислення строків притягнення до дисциплінарної відповідальності в разі якщо поліцейського було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, проте в подальшому цей наказ було скасовано, після чого поліцейського було повторно притягнуто до дисциплінарної відповідальності за той самий проступок.
25. Переглядаючи справу № 620/4675/22 в касаційному порядку Верховний Суд (далі - Суд) відхилив як такі, що не зайшли свого підтвердження, доводи касаційної скарги в обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а також за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України в частині доводів про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах норм статей 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України (заборона проводити два службових розслідування за один вчинений дисциплінарний проступок) та статті 61 Конституції України (заборона двічі притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення) в контексті можливості призначення повторного службового розслідування за одним і тим самим фактом (дисциплінарним порушенням). 
26. Верховний Суд критично оцінив доводи касатора про те, що відносно нього за одним і тим самим фактом відсутності на службі призначалися два службові розслідування: наказом від 21.03.2022 № 502 та від 13.05.2022 № 595, а, враховуючи, що накази, прийняті за наслідками першого службового розслідування відповідач скасував з власної ініціативи, водночас з огляду на зміст наведених правових норм, а також враховуючи, що позивач після 21.03.2022 (накази ГУ НП в Чернігівській області від 21.03.2022 № 120о/с та № 383 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення його зі служби в поліції у зв`язку із цим, згодом скасовані наказами ГУ НП в Чернігівській області від 13.05.2022 №212о/с та №424) та 13.05.2022 (поновлення на службі та відсторонення від виконання службових обов`язків) не вчиняв іншого дисциплінарного проступку, то відповідач не мав юридичних підстав для призначення і проведення нового службового розслідування.
27. Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що в розглядуваному випадку немає підстав стверджувати про повторне притягнення позивача до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, оскільки складення і затвердження висновку службового розслідування не утворює наслідків, які б можна було розцінити як притягнення до дисциплінарної відповідальності, тому подальше притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності згідно з оспорюваними у цій справі наказами на підставі іншого висновку службового розслідування не утворює повторного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення у значенні статті 61 Конституції України.
28. У цьому зв`язку Суд зауважив, що положення частини сьомої статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України унормовує не заборону проводити два службових розслідування за один вчинений дисциплінарний проступок, а визначає правила проведення службового розслідування у разі вчинення поліцейським більше двох дисциплінарних порушень залежно від моменту їх вчинення.
29. Поряд із цим, Суд наголосив на тому, що дії відповідача щодо призначення та проведення службового розслідування не є предметом спору в цій справі, позаяк позивач, звертаючись до суду з позовом, не порушував перед судом питання про захист його прав у такий спосіб.
30. Водночас, задовольняючи касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Кінебас О.М., в частині скасування рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.03.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2024 з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на роботі, Верховний Суд погодився із доводами касаційної скарги про те, що наказ ГУ НП в Чернігівській області від 13.06.2022 № 489, яким позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції, відповідач прийняв поза межами визначеного статтею 21 Дисциплінарного статуту Національної поліції України строку, у зв`язку з чим дійшов висновку, що його належить скасувати як протиправний.
31. Суд констатував, що такою підставою (порушення строку застосування дисциплінарного стягнення) позивач доповнив свій позов під час нового розгляду справи в суді першої інстанції (т.5, а.с. 48-65), а за змістом протоколу судового засідання (т.5, а.с.159-164), суд першої інстанції прийняв ці доповнення до розгляду та надав їм правову оцінку у своєму рішенні. При цьому, у межах касаційного оскарження жодна зі сторін не ставила питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій статті 47 КАС України та не висловила сумніву щодо можливості надання судами оцінки доводам позивача в означеній частині, а тому Суд підкреслив, що питання прийнятності розгляду судами цих підстав позову наразі не є спірним і касаційний суд не має процесуального підґрунтя втручатися в його вирішення.
32. Відповідно до частин першої, другої статті 21 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня виявлення дисциплінарного проступку і не пізніше шести місяців з дня його вчинення шляхом видання дисциплінарного наказу.
33. У разі проведення службового розслідування за фактом вчинення дисциплінарного проступку днем його виявлення вважається день затвердження висновку за результатами службового розслідування.
34. Отже, днем виявлення, з моментом якого Закон пов`язує початок перебігу місячного строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, вважається день затвердження висновку за результатами службового розслідування.
35. Відхиляючи аргументи позивача про порушення строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, суд першої інстанції, висновки якого підтримав апеляційний суд, керувався тим, що накази, прийняті на підставі висновку, затвердженого начальником ГУ НП в Чернігівській області 21.03.2022, було скасовано самим відповідачем, натомість підставою для застосування дисциплінарного стягнення згідно з оспорюваним у справі наказом від 13.06.2022 № 489 став висновок службового розслідування, затверджений 11.06.2022, а отже, у площині цього спору немає підстав стверджувати, що затверджений 21.03.2022 висновок службового розслідування є чинним щодо спірних правовідносин, до того ж притягнення до дисциплінарної відповідальності мало місце у межах встановленого частиною першою статті 21 Дисциплінарного статуту шестимісячного строку.
36. Із цього приводу Суд акцентував увагу передусім на тому, що для цілей службового розслідування виявити один і той самий факт декілька разів неможливо. Неоднаковість формулювань кваліфікації одних і тих же дій позивача довкола яких побудовано всі без винятку поставлені йому в провину порушення не дає підстав вважати, що в другому випадку йдеться про виявлення нового дисциплінарного проступку, оскільки для питання строків ключове значення має момент виявлення та/або вчинення проступку, відповідно факт, за яким проводилося службове розслідування залишається одним і тим же (відсутність позивача на службі та невиконання службових обов`язків з 16.03.2022).
37. Суд підкреслив, що правило, закріплене статтею 21 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, є чітким, зрозумілим і не допускає неоднозначного тлумачення. Застосовно до спірних правовідносин, де службове розслідування призначене за фактом, це правило означає, що моментом виявлення проступку є затвердження висновку службового розслідування за результатами його проведення і з цього часу дисциплінарне стягнення до позивача може бути застосовано не пізніше одного місяця. У розглядуваному випадку такий висновок службового розслідування затверджено 21.03.2022, тож відповідач мав змогу притягнути позивача до дисциплінарної відповідальності за фактом, на підставі якого було призначено службове розслідування, не пізніше 21.04.2022. Натомість здійснив це наказом від 13.06.2022, тобто поза межами вказаного строку.
38. З аналізу положень Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 № 893, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.11.2018 за №1355/32807, Суд виснував, що законодавчо унормований механізм усунення недоліків службового розслідування передбачає, що у разі незгоди із висновком службового розслідування уповноважений керівник або особа, яка виконує його обов`язки, має надати доручення голові та членам комісії щодо додаткової перевірки відповідних обставин, а також щодо доопрацювання висновку службового розслідування.
39. Суд також зауважив, що, реалізуючи повноваження щодо затвердження висновку службового розслідування, уповноважений керівник бере на себе відповідальність за те, що розслідування проведено належним чином і висновок доопрацювання не потребує. Наслідком цього є початок перебігу строку, протягом якого поліцейського може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності (якщо розслідування призначено за фактом).
40. У цьому зв`язку Суд зазначив, що у розглядуваному випадку відповідач після того як затвердив висновок службового розслідування 21.03.2022 та застосував наслідки, звільнивши позивача, сам визнав помилку в необ`єктивності цього службового розслідування, з власної ініціативи анулював його результати, призначив нове службове розслідування з тим, щоб, як він стверджує, усунути недоліки попереднього, затвердив новий висновок 11.06.2022 і саме цим продовжив для себе строк прийняття рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, а закон не передбачає можливості продовжувати строк притягнення до дисциплінарної відповідальності у такий спосіб.
41. З цим висновком погодитися не можу, у зв`язку з чим і висловлюю окрему думку.
42. По-перше, наказ ГУ НП в Чернігівській області від 13.05.2022 № 424 про скасування дисциплінарних наказів ГУ НП в Чернігівській області від 16.03.2022 не був предметом оскарження ні в цьому провадженні, ні в окремому судовому провадженні, а тому правова оцінка цьому наказу судами попередніх інстанцій не надавалася.
42. По-друге, у висновку службового розслідування від 21.03.2022 (призначеного на підставі рапорту начальника УКЗ ГУНП в Чернігівській області майора поліції Ігоря Паппченка від 21.03.2022) було встановлено лише факт відсутності позивача на службі та невиконання ним у цей період посадових (функціональних) обов`язків, водночас висновком службового розслідування від 11.06.2022 (призначеного на підставі доповідної записки начальника відділу правового забезпечення ГУ НП в Чернігівській області Олега Роєнка від 13.05.2022) встановлені обставини, які свідчать про наявність складу дисциплінарного проступку у діях ОСОБА_1 , а саме самовільне залишення (без належного погодження керівництва ГУ НП в Чернігівській області) місце дислокації підрозділу (м. Чернігів), самоусунення з 16.03.2022 від виконання своїх службових (функціональних) обов`язків як поліцейського від захисту українського народу, охорони прав і свобод людини, честі держави, самоусунення від керівництва підпорядкованими підрозділами та особовим складом, у тому числі, зняття з себе відповідальності за дотримання підлеглими службової дисципліни, неповернення до місця дислокації підрозділу в період дії правового режиму воєнного стану в Україні, у зв`язку з чим встановлено порушення позивачем недотримання вимог статей 1, 3, 5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, статті 18 Закону № 580-VIII, пункту 3 розділу V Правил етичної поведінки поліцейських, Присяги працівника поліції.
43. Отже обставини, які свідчать про наявність складу дисциплінарного проступку у діях поліцейського були встановлені саме висновком службового розслідування  від 11.06.2022, а тому погоджуюся з висновками судів попередніх інстанцій, про те, що притягнення до дисциплінарної відповідальності мало місце у межах встановленого частиною першою статті 21 Дисциплінарного статуту шестимісячного строку, а Верховний Суд застосував, на мій погляд, формальний підхід, без аналізу особливостей притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності в період воєнного стану.

44. Підсумовуючи викладене, вважаю, що Верховний Суд помилково скасував законні та обґрунтовані рішення суду першої та апеляційної інстанцій.

Л.О. Єресько,
Суддя Верховного Суду