П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  600/5892/24-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Левицький Василь Костянтинович  
Суддя-доповідач -  Мацький Є.М.   
29 серпня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Мацького Є.М. 
суддів:  Сушка О.О.  Залімського І. Г. , 

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування вимоги, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. 19 грудня 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з вказаним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Чернівецькій області / надалі апелянт/ №Ф-24009-56У від 06.06.2024 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 37788,74 грн.

2. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що з дати реєстрації фізичною особою - підприємцем не здійснював підприємницьку діяльність, не отримував від неї дохід та не подавав будь-яку звітність та не міг нараховувати єдиний соціальний внесок, оскільки працював найманим працівником. З огляду на наведене, оскаржувану вимогу позивач вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню. 

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

3. 7 травня 2025 року рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду позовін вимоги задоволено.

4. Визнано  протиправною та скасувано вимогу ГУ ДПС у Чернівецькій області про сплату боргу (недоїмки) від 06.06.2024 № Ф-24009-56.

5. Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) в сумі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернівецькій області.  

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

6 . Апелянт ГУ ДПС у Чернівецькій області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

7. Апелянт зазначив, що оскаржувана вимога прийнята на підставі чинного законодавства, у зв`язку із несплатою позивачем єдиного соціального внеску.  

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

8.  Відповідно до даних АІС «Податковий блок», позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець 26.09.2002 (свідоцтво про державну реєстрацію №36857), взятий на облік як платник податків 27.09.2002 за № 12548 та перебуває на загальній системі оподаткування. Наведена обставина також підтверджується листом ГУ ДПС у Чернівецькій області від 09.12.2024, наданим на адвокатський запит від 03.12.2024

9. Дослідженням витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 13.12.2024 встановлено, що записів щодо реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено.

10.  06.06.2024 ГУ ДПС у Чернівецькій області, у відповідності до вимог ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, сформовано вимогу № Ф-24009-56 про сплату боргу (недоїмки), якою повідомлено позивача, що станом на 31.05.2021 заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 37788,74 грн. , в т.ч. недоїмка у сумі 37788,74 грн.

11. Судом встановлено, що вимога № Ф-24009-56 про сплату боргу (недоїмки) від 06.06.2024 надіслана позивачу рекомендованим поштовим відправленням.

12. Згідно довідки Укрпошти, поштове відправлення адресоване позивачу повернуто на адресу відповідача з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

13. У позові позивач стверджував, що оскаржувану вимогу не отримував, а тільки після відкриття виконавчого провадження ВП № 7628577 від 12.11.2024 на підставі вимоги ГУ ДПС у Чернівецькій області № Ф-24009-56 про сплату боргу (недоїмки) від 06.06.2024.

14. На адвокатський запит надано супровідний лист від 27.11.2024, в якому зазначено, що на примусовому виконанні у Першому відділ ДВС у місті Чернівці перебуває вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-24009-56 від 06.06.2024 в розмірі 37788,74 грн.

15. Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, 19.12.2024 позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

16. Під час розгляду справи по суті апелянт не надав до суду належні та допустимі докази вручення позивачу оскаржуваної вимоги рекомендованим поштовим відправленням з відміткою про вручення. Надана відповідачем довідка Укрпошти про причини повернення поштового відправлення з відміткою "за закінченням терміну зберігання", на думку суду, не є належним та допустимим доказом надіслання (вручення) позивачу оскаржуваної вимоги, оскільки згідно вимог Закону України "Про поштовий зв`язок" та Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, відмітка "за закінченням терміну зберігання" не є причиною невручення поштового відправлення, а є причиною повернення. 

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

17.  Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, урегульовані Законом України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

18. Частиною 1 статті 2 Закону № 2464-VI визначено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

19. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI встановлено, що Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування - це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.

20. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

21. Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або несплачена у строки, встановлені цим законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI).

22. Відповідно до пунктів 4, 5 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме: наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

23. Особливості нарахування ЄСВ в залежності від категорії його платників закріплено у статті 7 Закону № 2464-VI.

24. Так, відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

25. Отже, системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, незалежно від фактичного отримання доходу від такої діяльності. Тобто з метою забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, законодавцем установлено, що фізична особа-підприємець зобов`язана самостійно визначити базу нарахування єдиного внеску, але розмір єдиного внеску при цьому не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. 

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

26. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, Апеляційний Суд виходить з наступного.

27. Колегія суддів зазначає, що задля досягнення вказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законом установлено обов`язок сплати фізичними особами-підприємцями мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

28. Самозайнята особа зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. Якщо особа є найманим працівником, то така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску самозайнятими особами та які одночасно перебувають у трудових відносинах у межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. Факт перебування особи на обліку в органах податкової служби як самозайнятої особи не впливає на викладені висновки суду, оскільки взяття на облік самозайнятих осіб здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

29. Таку правову позицію сформовано Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 160/3114/19, від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19, від 27 лютого 2020 року у справі № 0440/5632/18 та від 01 квітня 2020 року у справі №140/2475/19.

30. Одночасне нарахування ЄСВ особі зі статусами фізичної особи-підприємця та фізичної особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, як окремим платникам, за відсутності у національному законодавстві необхідної чіткості і точності, порушує вимогу якості закону і становить неправомірне втручання у право особи мирно володіти своїм майном шляхом покладення на неї додаткових майнових зобов`язань, що не ґрунтуються на вимогах закону.

31. Наведені висновки сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року, якою залишено без змін рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02 вересня 2019 року у зразковій справі № 520/3939/19.

32. З огляду на обґрунтування позовних вимог, спірним у даній справі, серед іншого, є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ, і як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 01 січня 2017 року.

33. З матеріалів справи встановлено, що позивач набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримав відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до 1 липня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, але не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до ЄДР відповідно до вимог цього Закону.

34. Спір з аналогічними обставинами та правовідносинами був предметом розгляду у справі № 260/81/19, яку було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. За результатами розгляду справи, Велика Палата ухвалила постанову від 01.07.2020, у якій, здійснивши системне тлумачення норм права, сформулювала такий правовий висновок.

35. Статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 1 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

36. Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені законами № 2390-VI та № 1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 1 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

37. Велика Палата Верховного Суду також підкреслила, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності.

38. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність офіційного підтвердження в особи статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

39. Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

40. Апелянт же, навпаки, повністю ігнорує судові рішення, які набрали законної сили, з цього питання, показуючи тим самим  повне ігнорування норм права, прийнятих в Україні, що в свою чергу тягне за собою заподіяння шкоди держави у вигляді сплати значних сум судового збору.

41. Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постанові від 1 липня 2020 року у справі № 260/81/19, необхідно зазначити, що статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Виключно фізична-особа підприємець, зареєстрована в установленому порядку, яка має право здійснювати підприємницьку діяльність і перебуває на загальній або спрощеній системі оподаткування, вважається платником єдиного внеску і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу (за умови, що така особа не є найманим працівником).

42. За встановленими у цій справі обставинами позивач не мав можливості здійснювати підприємницьку діяльність, оскільки його свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності є недійсним, а з реєстраційною карткою для включення відомостей про неї як фізичної особи-підприємця до ЄДР та для заміни свідоцтва про його державну реєстрацію на свідоцтво про державну реєстрацію єдиного зразка позивач не звертався, що спростовує факт наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця в розумінні Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і, як наслідок, належність позивача до платників єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI.

43. З урахуванням визначеного чинним законодавством України суб`єктного складу платників єдиного внеску, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 01.07.2020 у справі № 260/81/19, суд першої інстанції дійшов правильного  висновку, що позивач не мав статусу платника єдиного внеску у 2017 - 2020 роках відповідно до норм чинних законів України.

44. У контексті спірних правовідносин колегія суддів вважає за необхідне також окремо зазначити, що позивач є найманим працівником та за нього страхові внески сплачувалися страхувальниками - обласною комунальною установою «Чернівецький обласний центр з профілактики та боротьби зі СНІДом» (код ЄДРПОУ 33089824) за період з 01.01.2017 по 31.01.2020 та обласним комунальним некомерційним підприємством «Чернівецький обласний медичний центр соціально значущих хвороб» (код ЄДРПОУ 43356146) за період з 01.02.2020 по 31.12.2021.

45. Наведена обставина підтверджується дослідженими судом індивідуальними відомостей про застраховану особу форми ОК - 5 за період 1998 2024 роки, листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 17.12.2024 та листом обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецький обласний медичний центр соціально значущих хвороб».

46. За оскаржуваною вимогою від 06.06.2024 № Ф-20009-56 про сплату боргу (недоїмки), станом на 31.05.2024 заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску становить 37788,74 грн. , в т.ч. недоїмка у сумі 37788,74 грн.

47. Дослідженням інтегрованої картки платника податків встановлено, що заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску у розмірі 37788,74 грн виникла за період з 01.01.2017 по 31.12.2020, в т.ч.: за 2017 рік в розмірі 8448,00 грн; за 2018 рік в розмірі 9828,72 грн; за 2019 рік в розмірі 11016,72 грн; за 2020 рік в розмірі 8495,30 грн.

48. Колегією суддів встановлено, що у спірний період позивач підприємницьку діяльність не здійснював.

49. Отже, в період з 01.01.2017 по 31.12.2020 позивач займався трудовою діяльністю як найманий працівник. 

50. За вказаний період за позивача сплачувалися страхові внески його роботодавцями в сумі не менш як мінімальний страховий внесок.

51. Оскільки Законом № 2464-VI не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та будучи зареєстрованою як фізична особа підприємець, а із системного аналізу його норм видно, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні вказаного Закону позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити підприємницьку діяльність.

52. Апелянтом не доведено, що позивач у спірний період по час прийняття оскаржуваної вимоги здійснював підприємницьку діяльність та отримував дохід від її діяльності.

53. З матеріалів справи видно, що в оскаржуваній вимозі апелянт вимагав від позивача сплатити недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску всього на загальну суму заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 37788,74 грн. , в т.ч. недоїмка у сумі 37788,74 грн.

54. Таким чином, апелянтом нараховано позивачу єдиний соціальний внесок також за періоди сплати за нього страхувальниками страхових внесків, як за найманого працівника.

55. Статтею 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 № 1533-III (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем страхові внески в сумі не менш як мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.

56. Період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримання виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, крім пенсій (за винятком пенсії по інвалідності) та виплат за страхуванням на випадок безробіття, включається до страхового стажу як період, за який сплачено страхові внески виходячи з розміру мінімального страхового внеску (абз. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»).

57. Оскільки позивач в період з 26.09.2002 по час винесення спірної вимоги перебував на обліку в органах ДПС та був зареєстрований як фізична особа-підприємець (на думку відповідача), однак підприємницьку діяльність не здійснював і доходи від такої діяльності не отримував, та одночасно в цей період перебував у трудових відносинах з комунальною установою «Чернівецький обласний центр з профілактики та боротьби зі СНІДом» (код ЄДРПОУ 33089824) та обласним комунальним некомерційним підприємством «Чернівецький обласний медичний центр соціально значущих хвороб» (код ЄДРПОУ 43356146), які сплачували за нього страхові внески, що включаються до страхового стажу як період, за який сплачено страхові внески виходячи з розміру мінімального страхового внеску, суд вважає, що необхідність сплати позивачем єдиного соціального внеску за спірний період спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

58.Отже, відповідачем не доведено належних підстав формування спірної вимоги, у зв`язку з чим судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги. 

V. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ.

59. Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

60. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

61. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

62. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

63. Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

64. Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, Апеляційний Суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які б були б підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу ГУ ДПС у Чернівецьій області  слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає.
          
Головуючий	 	 	Мацький Є.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сушко О.О.    Залімський І. Г.