Ухвала
Іменем України
    
17 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 278/3314/24
провадження № 61-9074ск25  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Пархоменко П. І., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 14 листопада 2024 року в складі судді Рожкової О. С., та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 червня 2025 року (повний текст судового рішення виготовлено 18 червня 2025 року) вскладі колегії суддів: Борисюка Р. М., Коломієць О. С., Павицької Т. М., в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про визнання фізичної особи безвісно відсутньою,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.
 
Заява мотивована тим, що 18 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року розірваний. Приблизно з останніх чисел лютого 2022 року він втратив будь-які відомості щодо місцезнаходження його колишньої дружини, з якою намагався підтримувати стосунки та у позасудовий спосіб вирішити спільні питання, пов`язані із розірванням шлюбу.
 
Заявник зазначав, що останні відомі телефони не відповідають, листи повертаються, сусіди нічого не можуть пояснити, іншим близьким родичам, спільним знайомим та друзям також нічого невідомо. Він має припущення, що його колишня дружина рятуючись від війни, виїхала за межі України.
 
Метою визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою є вирішення ряду питань, які виникли із шлюбних стосунків, зокрема, поділ спільно нажитого з ОСОБА_2 майна, заявник звернувся до суду із цією заявою.
 
ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 безвісно відсутньою.
 
Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира 14 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 17 червня 2025 року, відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання особи  ОСОБА_2 безвісно відсутньою.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що: 
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року та стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , 2018 року народження. За даними Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області та Оболонського УП ГУ НП у м. Києві місцезнаходження колишньої дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та малолітнього сина ОСОБА_3 встановлено, про що неодноразово сповіщено ОСОБА_1 . Зокрема, що дані особи перебувають за кордоном у безпечному місці. ОСОБА_2 повідомила, що через систематичний психологічний тиск з боку ОСОБА_1 вона не бажає сповіщати місце свого перебування разом із сином;
з відповіді ГУНП у Житомирській області на адвокатський запит 03 липня 2024 року встановлено, що громадянин ОСОБА_1 неодноразово звертався до Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, з приводу встановлення місця знаходження колишньої дружини ОСОБА_2 та малолітнього сина ОСОБА_3 . Усі звернення ОСОБА_1 обліковано сектором документального забезпечення, зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про кримінальні правопорушення Житомирського РУП ГУНП та внесено до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України». Під час проведення розгляду звернень ОСОБА_1 працівниками Житомирського РУП ГУНП області встановлено, що колишня дружина заявника ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 станом на теперішній час, перебувають за межами України;
встановлено, що ОСОБА_1 відомо про місце перебування колишньої дружини і сина, та останній підтримує з ними зв`язок у телефонному режимі через месенджери. У зв`язку з тим, що місцезнаходження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлено, працівниками Житомирського РУП ГУНП прийнято рішення про те, що звернення ОСОБА_1 не містять ознак кримінального правопорушення;
22 листопада 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 225/882/17, провадження № 61-34068св18 підтвердив правові позиції стосовно підстав для визнання особи безвісно відсутньою. Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер;
судом з`ясовано, що ОСОБА_2 проживає за межами України та з`ясовані відомості про дійсне перебування особи, щодо якої порушене питання про визнання безвісті відсутньою, що є підставою для відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 .
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
за приписами статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.
у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі №225/1297/17 зроблено висновок, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою»;
під час розгляду справи судом першої інстанції належним чином досліджені докази і з`ясовані відомості про дійсне перебування ОСОБА_2 , яка проживає на даний час за межами України. Тому підстав для її визнання безвісно відсутньою немає. За таких обставин колегія суддів вважала, що висновок місцевого про відсутність підстав для задоволення заяви відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції, яке ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
13 липня 2025 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 14 листопада 2024 року в складі судді Рожкової О. С., та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 червня 2025 року (повний текст судового рішення виготовлено 18 червня 2025 року), у якій просить скасувати оскаржені судові рішення і ухвалити рішення про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень у касаційній скарзі зазначається неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
ініційоване судове провадження стосується визнання моєї колишньої дружини ОСОБА_2 (матері мого сина, який проживає з нею та на утримання якого я сплачую аліменти) безвісно відсутньою. При цьому суди жодним чином не пересвідчилися «вживу» про існування ОСОБА_2 , а тому подібні висновки мають характер домислів (припущень) та зроблені зі слів її представника (адвоката) та з мережі Інтернет. Однак, така позиція суду суперечить висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі №225/1297/17, де зазначається, що безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). Тобто, для визнання особи безвісно відсутньою необхідне настання одночасно двох умов: тривала відсутність особи в місці її постійного проживання; відсутність відомостей про місце ЇЇ знаходження (перебування) - при чому останні відомості мають бути дійсними, достовірними, безспірними, документованими та підтвердженими (або особистим встановленням фізичного існування та знаходження зниклої особи або відповідними письмовими безспірними доказами (посвідченнями консульських установ, довідками з закладів лікування, повідомленнями інших компетентних органів (поліція, суди, місця відбуття покарання, заклади з надання психіатричної або іншої допомоги тощо). Обставина, що особа може бути живою і десь таки фізично перебувати - не є підставою для відмови у визнанні такої особи безвісно відсутньою. Виключно ідентифікація зниклої особи та конкретна ідентифікація з місця її перебування (країна, населений пункт, адреса, лікувальний заклад, соціальна установа тощо) є підставою для відхилення заяви про визнання особи безвісно відсутньою. Загальні твердження «особа знаходиться в безпечному місці» - неприпустиме та прямо суперечить законодавству, тим більше на фоні голослівних тверджень «батько (заявник) вчиняє систематичний психологічний тиск»;
згідно відображених в судових рішеннях «пояснень» ОСОБА_2 (заінтересована особа) вона разом з нашим спільним сином знаходиться за кордоном в «безпечному місці», нібито переховуючись від заявника. Загальновідомо, що ОСОБА_1 (заявник) є особою, якій через військовий стан заборонено виїжджати та межі України (тобто, фізично досягнути «закордоння» де знаходиться ОСОБА_2 з сином) аби «продовжувати там вчиняти тиск», тобто, «побоювання», визнані судом достатньою підставою для відхилення заяви - безглузді. Тобто, позиція судів внутрішньо логічно суперечлива;
необхідно встановити чітко та достовірно факт знаходження особи в певному місці без припущень, що така особа «десь гам може жити в безпечному місці». За таких підстав судові акти підлягають скасуванню. ОСОБА_2 має бути визнана безвісно відсутньою, тим більше що у подальшому (якщо вона дійсно жива, притомна та вільна) вона може з`явитися та вимагати скасування постановленого рішення (що буде лише формальністю).
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 18 лютого 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року в справі № 756/2204/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/90613156): 
позов ОСОБА_2 задоволено частково;
шлюб, зареєстрований 18 лютого 2017 року, Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 255, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 14 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття;
в задоволенні інших вимог ОСОБА_2 відмовлено.
 
За даними Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області та Оболонського УП ГУ НП у м. Києві місцезнаходження колишньої дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та малолітнього сина ОСОБА_3 встановлено, про що неодноразово сповіщено ОСОБА_1 . Зокрема, що дані особи перебувають за кордоном у безпечному місці. ОСОБА_2 повідомила, що через систематичний психологічний тиск з боку ОСОБА_1 вона не бажає сповіщати місце свого перебування разом із сином.
 
Відповідно до відповіді ГУНП у Житомирській області на адвокатський запит 03 липня 2024 року громадянин ОСОБА_1 неодноразово звертався до Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, з приводу встановлення місця знаходження колишньої дружини ОСОБА_2 та малолітнього сина ОСОБА_3 . Усі звернення ОСОБА_1 обліковано сектором документального забезпечення, зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про кримінальні правопорушення Житомирського РУП ГУНП та внесено до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України». Під час проведення розгляду звернень ОСОБА_1 працівниками Житомирського РУП ГУНП області встановлено, що колишня дружина заявника ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 станом на теперішній час, перебувають за межами України.
 
Органом досудового розслідування Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом безвісного зникнення громадянки ОСОБА_2 , так як даний факт не знайшов свого підтвердження.
 
Фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України (стаття 43 ЦК України).
 
У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку (стаття 306 ЦПК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Касаційний суд вже звертав увагу, що безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 (провадження № 61-34068св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18)).
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суди встановили, що: ОСОБА_1 відомо про місце перебування колишньої дружини і сина, та останній підтримує з ними зв`язок у телефонному режимі через месенджери; у зв`язку з тим, що місцезнаходження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлено, працівниками Житомирського РУП ГУНП прийнято рішення про те, що звернення ОСОБА_1 не містять ознак кримінального правопорушення ОСОБА_2 проживає на даний час за межами України.
 
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні заяви.
 
Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18), необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 14 листопада 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 червня 2025 року (повний текст судового рішення виготовлено 18 червня 2025 року) в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                    В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                                 І. О. Дундар 
 
                                                                                              П. І. Пархоменко