ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 липня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 359/1378/17
провадження № 61-14747св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого  -	Луспеника Д. Д.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,	Гулька Б. І.,  Лідовця Р. А.,  	
 
учасники справи:
 
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєрова Олена Валеріївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Задорожний Олександр Сергійович, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_6 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Хоруженко Вадим Анатолійович, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2023 року у складі судді Муранової-Лесів І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Борисової О. В., Ратнікової В. М., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2017 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сєрової О. В. (далі - приватний нотаріус Сєрова О. В.), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Задорожного О. С. (далі - приватний нотаріус Задорожний О. С.), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію права власності. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що їй на праві приватної власності належало домоволодіння (житловий будинок площею 393,3 кв. м з надвірними будівлями та спорудами), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 25 жовтня 2010 року № 4336 та земельна ділянка, на якій розташоване зазначене домоволодіння, площею 0,1256 га, кадастровий номер 3220880903:04:003:0198, на підставі договору дарування від 25 жовтня 2010 року № 4339.
17 лютого 2017 року від ОСОБА_7 їй стало відомо, що замки у належному їй житловому будинку змінено. 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 лютого 2017 року № 80636376 приватний нотаріус Сєрова О. М. 26 січня 2017 року внесла запис № 18726474 про право власності на належний позивачці житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку НОМЕР_1 , та запис № 18728452 про право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 322088903:04:003:0198, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 .
У лютому 2017 року вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 про витребування належного їй нерухомого майна, а також подала заяву про накладення арешту на спірне нерухоме майно. 
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2017 року у справі № 359/1378/17-ц накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку, що є предметом цього спору. 
Проте 24 лютого 2017 року приватний нотаріус Задорожний О. С. посвідчив договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, набувачем за якими є ОСОБА_4 , та вніс відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
02 березня 2017 року приватний нотаріус Задорожний О. С. посвідчив договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, покупцем за якими є ОСОБА_2 , та вніс відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Посилаючись на те, що вона не вчиняла правочинів щодо відчуження належного їй нерухомого майна та не уповноважувала будь-яких осіб на вчинення таких дій від її імені, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд витребувати від ОСОБА_2 житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 116558432208) та земельну ділянку,  кадастровий номер 3220880903:04:003:0198 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1156661232208), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 та осіб, які проживають у зазначеному будинку (займають  земельну ділянку);
скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Задорожного О. С. від 02 березня 2017 року, індексний номер 34117960, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер 3220880903:04:003:0198, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1156661232208);
скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Задорожного О. С. від 02 березня 2017 року, індексний номер 34114900 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1156558432208). 
19 вересня 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Сєрової О. В., приватного нотаріуса Задорожного О. С., треті особи, які не заявляють самостійних вимог 
щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , 
ОСОБА_5 , про витребування спільної сумісної власності подружжя. 
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що позов ОСОБА_1 є безпідставним і незаконним. 
Із 09 лютого 1999 року до 13 квітня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із сином ОСОБА_1 - ОСОБА_5 
23 червня 2004 року за спільні сумісні кошти подружжя вони придбали домоволодіння та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
25 жовтня 2010 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_1 спірне нерухоме майно на підставі відповідних договорів дарування без її згоди. 
Вона визнана потерпілою у кримінальному провадженні № 12017100100012317, відкритому за фактом шахрайства ОСОБА_5 , з матеріалів якого дізналася, що ОСОБА_1 договорів дарування нерухомого майна не укладала та не бажала настання відповідних правових наслідків.
Посилаючись на наведене, ОСОБА_6 просила суд витребувати у  ОСОБА_2 як спільну сумісну власність подружжя, на користь 
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер 3220880903:04:003:0198, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1156558432208) та земельну ділянку, кадастровий номер 3220880903:04:003:0198 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1156661232208), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення   ОСОБА_2 . 
Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Задорожного О. С., індексний номер 34117960 від 02 березня 2017 року, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер 3220880903:04:003:0198, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1156661232208). 
Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно -приватного нотаріуса Задорожного О. С., індексний номер 34114900 від 02 березня 2017 року, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1156558432208).
У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_6 відмовлено. 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 довела наявність правових підстав для витребування у ОСОБА_2 спірного нерухомого майна на підставі пункту 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). ОСОБА_2 не позбавлений права на відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з вилученням за рішенням суду придбаного ним майна на користь позивача ОСОБА_1 у порядку, визначеному частиною першою статті 661 ЦК України.
Водночас приватний нотаріус Сєрова О. В. та приватний нотаріус Задорожний О. С. не є належними відповідачами, оскільки не є сторонами у спірних правовідносинах, що виникли у зв`язку з відчуженням без волі власника - позивачки ОСОБА_1 належного їй на праві власності нерухомого майна.
Відповідно до вимог статті 391 ЦК України позивачка як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном.
З огляду на те, що у спірному будинку проживає лише ОСОБА_2 , який змінив замки у спірному житловому будинку, чим позбавив ОСОБА_1 доступу до належного їй нерухомого майна, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для його виселення. 
Вирішуючи позовні вимоги  ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з відчуженням у 2010 році домоволодіння та земельної ділянки за договорами дарування на користь позивачки ОСОБА_1 , які не визнані в установленому законом порядку недійсними, підстави для витребування майна у третьої особи відсутні. 
Крім того, врахувавши, що нотаріальна дія щодо посвідчення заяви-згоди від 25 жовтня 2010 року щодо відчуження нерухомого майна (спільного майна подружжя) від імені Троцан ( ОСОБА_6 не була оскаржена та не визнана недійсною, суд погодився з доводами ОСОБА_1 , що початок перебігу позовної давності за позовом третьої особи із самостійними вимогами слід відраховувати щонайменше від дати посвідчення заяви-згоди від 25 жовтня 2010 року. 
Крім того, про обізнаність ОСОБА_6 щодо укладення договорів дарування свідчать її дії, направлені на відчуження нерухомого майна від імені ОСОБА_1 на користь своєї матері ОСОБА_8 . 
Зважаючи на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звернувшись до суду з цим позовом у вересні 2017 року, ОСОБА_6 пропустила позовну давність. 
Постановою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_6 задоволено частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2023 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Задорожного О. С., індексний номер 34117960 від 02 березня 2017 року, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер 3220880903:04:003:0198, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1156661232208), і скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Задорожного О. С., індексний номер 34114900 від 02 березня 2017 року, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1156558432208), та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_1 .  
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 змінено, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду посилання на пропуск ОСОБА_6 строку для звернення до суду з позовом за захистом порушеного права.
В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2023 року залишено без змін.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішень державного реєстратора, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений.
Отже, вимоги позивачки ОСОБА_1 про скасуванню рішень державного реєстратора є неналежним способом захисту, а тому задоволенню не підлягають.
Водночас, установивши, що ОСОБА_1 не видавала довіреність від 06 травня 2005 року, доказів того, що вона уповноважила 
ОСОБА_6 на відчуження 26 січня 2017 року належного їй на праві власності нерухомого майна, ОСОБА_6 не надала, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волею, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна у ОСОБА_2 , який є добросовісним набувачем.
При цьому ОСОБА_2 не заперечував, що він змінив замки у будинку та що позивачка не має до нього доступу, а тому виселення відповідача з будинку є належним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 .
Надаючи оцінку обставинам вибуття спірного нерухомого майна із власності ОСОБА_1 та набуття його у власність ОСОБА_2 , в контексті його добросовісності, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно вибуло за відсутності волі власника на його відчуження. 
ОСОБА_2 , проявивши розумну обачність, мав об`єктивну можливість звернути увагу на те, що спірне нерухоме майно (житловий будинок і земельна ділянка) тричі відчужувалося за договорами купівлі-продажу протягом двох місяців: 26 січня 2017 року, 24 лютого 2017 року та 02 березня 2017 року.
За таких обставин витребування зазначеного нерухомого майна у 
ОСОБА_2 не порушує принцип пропорційності втручання у його право власності. Крім того, він не позбавлений права на відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з вилученням за рішенням суду придбаного ним нерухомого майна у порядку, визначеному ЦК України.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що приватний нотаріус Сєрова О. В. та приватний нотаріус Задорожний О. С. не є належними відповідачами у цій справі, оскільки не є сторонами у спірних правовідносинах, що виникли у зв`язку з відчуженням без волі власника - позивачки ОСОБА_1 належного їй на праві власності нерухомого майна.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відчуження спірного домоволодіння та земельної ділянки на користь ОСОБА_1 у 2010 році відбулося на підставі відповідних договорів дарування, які у встановленому законом порядку не визнані недійсними, а тому відсутні правові підстави для задоволення її позовних вимог про витребування нерухомого майна у  ОСОБА_2 на її користь. 
Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю, суд першої інстанції помилково послався на пропуск ОСОБА_6 позовної давності як додаткову підставу для відмови у задоволенні позову.  
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
У листопаді 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Хоруженко В. А., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області 18 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, від 07 квітня 2021 року у справі № 924/199/20, від 12 червня 2019 року у справі № 490/10190/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування спірного нерухомого майна шляхом виселення ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, помилково одночасно застосував статті 388 та 391 ЦК України, не врахував, що віндикаціний та негаторний позови є взаємовиключними, оскільки вони мають різні передумови та об`єкти захисту. 
Віндикаційний позов передбачає витребування майна з чужого незаконного володіння, тоді як негаторнй позов - усунення перешкод у користуванні майном. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 на підставі 
статті 391 ЦК України, суди не встановили обставин того, чи зайнятий спірний житловий будинок безпосередньо ОСОБА_2 , чи існують перешкоди у здійсненні позивачкою своїх правомочностей як власника будинку, чи створені такі перешкоди саме ОСОБА_2 і такі його дії (бездіяльність) об`єктивно порушують права власника, є протиправними та триваючими. 
Відсутність у ОСОБА_1 зареєстрованого права власності на спірний житловий будинок унеможливлює її звернення до суду з негаторним позовом, а отже, виселення відповідача на підставі статті 391 ЦК України є незаконним.  
Зважаючи на неправильно обраний позивачкою спосіб захисту судам належало відмовити у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судами обставин. 
У грудні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гризодуб Я. Г., у якому вона просила закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини першої 
статті 396 ЦПК України. 
Відзив мотивовано тим, що у тому випадку, коли предметом віндикації є жиле приміщення, вказівка у судовому рішенні на спосіб його виконання, зокрема про виселення відповідача, є виправданою, і такою, що відповідає змісту порушеного права та ефективному способу його поновлення. Одним лише записом у реєстрі про відновлення права власності ОСОБА_1 на домоволодіння без фізичного звільнення цього майна досягти мети звернення неможливо, а звертатися з позовом повторно, у випадку відмови ОСОБА_2 добровільно звільнити житло, не є виправданим. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникла необхідність повторного звернення до суду. 
Крім того, правовідносини у справах, на які посилається відповідач у касаційній скарзі, не є подібними до спірних правовідносин, а тому провадження у справі підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 05 листопада 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Хоруженко В. А., на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області 18 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Лідовець Р. А.
Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2024 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Хоруженко В. А., з підстав, визначених пунктом 1, частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Бориспільського міськрайонного суду Київської області матеріали цивільної справи 359/1378/17; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У грудні 2024 року матеріали справи № 359/1378/17 надійшли до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що з 09 лютого 1999 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 квітня 2011 року (справа 
№2-1560/11) розірвано.
У шлюбі у них народилися діти: син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
25 жовтня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладений договір дарування домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н. Ю. (далі - приватний нотаріус Первушина Н. Ю.), за реєстровим № 4336, за умовами якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар домоволодіння, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до пункту 3 зазначеного договору дарування від 25 жовтня 2010 року відчужуване домоволодіння належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Козій А. В. (далі - приватний нотаріус Козій А. Г.) за реєстровим № 2384. 
Того ж дня, між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом 
Первушиною Н. Ю., за реєстровим № 4335, за умовами якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар земельну ділянку, кадастровий номер 3220880903:00:001:0003, площею 0,1256 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 2 зазначеного договору, земельна ділянка належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Козій А. В. від 23 червня 2004 року за реєстровим № 2384, та державного акта на право власності на земельну ділянку, серія КВ № 089638, виданого 23 грудня 2003 року Бориспільським районним відділом земельних ресурсів. 
На підтвердження надання ОСОБА_6 письмової згоди на укладення зазначених договорів дарування від 25 жовтня 2010 року, 
ОСОБА_1 надала нотаріально посвідчену копію згоди ОСОБА_6 , складену від її імені в день укладення договорів дарування, текст якої викладено на нотаріальному бланку серії ВРВ № 847330, посвідчену від імені приватного нотаріуса Первушиної Н. Ю. за реєстровим № 4335. 
Згідно із зазначеною заявою ОСОБА_11 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_5 на дарування домоволодіння та земельної ділянки, загальною площею 0,1256 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; договори дарування укладаються її чоловіком в інтересах сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цих договорів відповідає їх спільному волевиявленню. 
Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 12 листопада 2013 року серія НОМЕР_2 , третя особа із самостійними вимогами змінила прізвище - « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_6 ». 
26 січня 2017 року між ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_6 , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О. Б. (далі - приватний нотаріус Гнідюк О. Б.) 06 травня 2005 року, та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Сєровою О. В. 
Того ж дня між ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_6 , та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1256 га, кадастровий номер 3220880903:04:0003:0198, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Сєровою О. В. 
Згідно з інформаційною довідкою з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів за ідентифікатором 113567192 від 26 січня 2017 року, отриманою приватним нотаріусом Сєровою О. В. при посвідченні зазначених договорів купівлі-продажу, нотаріальний бланк ВСВ 655666, був отриманий 18 квітня 2005 року приватним нотаріусом Гнідюком О. Б. та 06 травня 2005 року витрачений, код витрачання бланка - 7-Довіреність.
24 лютого 2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договори купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1256 га, кадастровий номер 3220880903:04:0003:0198, та житлового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , які посвідчені приватним нотаріусом Задорожним О. С. за реєстровими номерами № 247 та № 249.
02 березня 2017 року на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Задорожним О. С., ОСОБА_4 продала зазначену земельну ділянку та житловий будинок ОСОБА_2 за реєстровими номерами № 276 та № 278. 
Відомості про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок та земельну ділянку внесені до Державного реєстру речових прав та нерухоме майно 02 березня 2017 року. Рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень № 34114900 та № 34117960 від 02 березня 2017 року.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року (справа № 359/3951/17) позов ОСОБА_6 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 25 жовтня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Первушиною Н. Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 4335.
Скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,1256 га, кадастровий номер 3220880903:04:003:0198, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним договір дарування домоволодіння, укладений 25 жовтня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Первушиною Н. Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 4336.
Скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до  ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року (справа 
№ 359/3951/17) апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна відмовлено; у задоволенні позову ОСОБА_2 до   ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2022 року (справа № 359/3951/17) касаційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду - без змін. 
Сторони та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, визнали, що ОСОБА_6 відчужила спірне нерухоме майно на користь своє матері ОСОБА_8 .
Відчужена земельна ділянка площею 0,1256 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на момент укладення вказаного договору купівлі-продажу від 26 січня 2017 року мала кадастровий номер 3220880903:04:0003:0198, який згідно з інформацією, наданою ГУ Держгеокадастру у Київській області, був зареєстрований 24 січня 2017 року за заявою ОСОБА_1 .
Водночас на момент укладення договору дарування від 25 жовтня 2010 року (на користь ОСОБА_1 ) спірна земельна ділянка мала кадастровий номер 3220880903:00:001:0003. 
Перевіркою відомостей, зазначених у наданій приватному нотаріусу Сєровій О. В. довіреності, виданій від імені ОСОБА_1 та посвідченій від імені приватного нотаріуса Гнідюка О. Б. на нотаріальному бланку ВСВ 655666, встановлено наступне.
Приватний нотаріус Жашківського районного нотаріального округу Шелудько В. П. на виконання ухвали суду надала копію довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Гнідюком О. Б., на підставі якої, 29 червня 2016 року та 07 лютого 2017 року, нотаріус посвідчив довіреності в порядку передоручення. 
Згідно з копією довіреності від 06 травня 2005 року, така посвідчена приватним нотаріусом Гнідюком О. Б. 06 травня 2005 року за реєстровим № 6096, та видана від імені ОСОБА_13 на ім`я ОСОБА_14 . 
Крім того, у довіреності містяться записи нотаріуса: 29 серпня 2016 року реєстровий № 1726 про вчинення передоручення даної довіреності від імені повіреної особи ОСОБА_14 на ім`я ОСОБА_15 та 07 лютого 2017 року реєстровий № 227 про вчинення передоручення за цією довіреністю від імені повіреної особи ОСОБА_14 на ім`я ОСОБА_15 . 
Згідно з повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей № 33788337 
від 04 травня 2017 року, здійсненим приватним нотаріусом Первушиною Н. Ю. за параметрами запиту - серія та номер бланка: ВСВ 655666, наявна в Єдиному реєстрі довіреностей інформація: вид документа - довіреність, дата посвідчення - 06 травня 2005 року, номер у реєстрі нотаріальних дій - 6096, довіреність посвідчена ПН Гнідюк, бланк ВСВ 655666. Витяг містить відомості про видані довіреності в порядку передоручення: 29 червня 2016 року та 07 лютого 2017 року, які були посвідчені: Черкаська обл., Жашківський районний, ОСОБА_16 , при цьому зазначено, що особа, яка видала довіреності в порядку передоручення, - ОСОБА_14 (т. 1 а.с. 86 - 88).
Відповідно до справи № 02-27 (реєстр для реєстрації нотаріальних дій) том № 6 приватного нотаріуса Гнідюка О. Б. 06 травня 2005 року за реєстровим № 6096 вчинена нотаріальна дія, а саме «посвідчення довіреності». Водночас з долученого до відповіді належним чином завіреного реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Гнідюка О. Б. встановлено, що за вказаним реєстровим номером (№ 6096) посвідчено доручення на право керування та розпорядження автомобілем (бланк ВСВ 655666) від імені ОСОБА_17 (відповідь Київського нотаріального архіву від 26 липня 2019 року № 2084/01-21).
Оригінал довіреності ОСОБА_1 від 06 травня 2005 року, посвідченої від імені приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гнідюка О. Б., виданої на нотаріальному бланку ВСВ 655666, реєстровий № 6096, суду не надано.
Після звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом менше ніж два місяці було укладено та переукладено договори купівлі-продажу, в результаті чого право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку перейшло до 
ОСОБА_2 .
Згідно з укладеними зі ОСОБА_2 договорами купівлі-продажу від 02 березня 2017 року, посвідченими приватним нотаріусом Задорожним О. С., відчужуваний житловий будинок з надвірними побудовами та земельна ділянка на момент підписання договору не перебувають під забороною (арештом) та у заставі, в податковій заставі за результатом пошуку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, виготовленими приватним нотаріусом Задорожним О. С., 02 березня 2017 року № 51607984.
У наданих приватним нотаріусом Задорожнім О. С. суду матеріалах зазначені відомості від 02 березня 2017 року за № 51607984 відсутні.
Водночас ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2017 було накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер 3220880903:04:003:0198, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 
№ 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі 
№ 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 
330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 
388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Тобто виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішень державного реєстратора щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що такі вимоги позивачки задоволенню не підлягають, оскільки належному способу захисту її права відповідає вимога про витребування нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений.
Вирішуючи позові вимоги ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна шляхом виселення ОСОБА_2 , суди виходили з того, що ОСОБА_1 не видавала ОСОБА_6 довіреність від 06 травня 2005 року (посвідчена приватним нотаріусом Гнідюком О. Б.; нотаріальний бланк ВСВ 655666, зареєстрована за номером 6096), зокрема, з тих підстав, що приватний нотаріус Жашківського районного нотаріального округу Шелудько В. П. на виконання ухвали суду надала копію довіреності, посвідченої приватним нотаріусом 
Гнідюком О. Б., на підставі якої 29 червня 2016 року та 07 лютого 2017 року, нотаріус посвідчив довіреності в порядку передоручення. 
Згідно з копією довіреності від 06 травня 2005 року, така посвідчена приватним нотаріусом Гнідюком О. Б. 06 травня 2005 року за реєстровим № 6096 та видана від імені ОСОБА_13 на ім`я ОСОБА_14 . У довіреності містяться записи нотаріуса: 29 серпня 2016 року, реєстровий № 1726, про вчинення передоручення цієї довіреності від імені повіреної особи ОСОБА_14 на ім`я ОСОБА_15 та 07 лютого 2017 року, реєстровий № 227, про вчинення передоручення за цією довіреністю від імені повіреної особи ОСОБА_14 на ім`я ОСОБА_15 . 
Згідно з повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей № 33788337 від 04 травня 2017 року, здійсненим приватним нотаріусом Первушиною Н. Ю. за параметрами запиту - серія та номер бланка: ВСВ 655666, наявна в Єдиному реєстрі довіреностей інформація: вид документа - довіреність, дата посвідчення - 06 травня 2005 року, номер у реєстрі нотаріальних дій - 6096, довіреність посвідчена ПН Гнідюк, бланк ВСВ 655666. Витяг містить відомості про видані довіреності в порядку передоручення : 29 червня 2016 року та 07 лютого 2017 року, які були посвідчені :Черкаська область, Жашківський районний, ОСОБА_16 , при цьому зазначено, що особа, яка видала довіреності в порядку передоручення, - ОСОБА_14
Відповідно до справи № 02-27 (реєстр для реєстрації нотаріальних дій) том № 6 приватного нотаріуса Гнідюка О. Б., 06 травня 2005 року за реєстровим № 6096 вчинена нотаріальна дія, а саме «посвідчення довіреності». За реєстровим номером (№ 6096) посвідчено доручення на право керування та розпорядження автомобілем (бланк ВСВ 655666) від імені ОСОБА_17 .
Оригінал довіреності ОСОБА_1 від 06 травня 2005 року, посвідченої від імені приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гнідюка О. Б., виданої на нотаріальному бланку ВСВ 655666, реєстровий № 6096, суду не надано.
Суди також урахували, що довіреність, яка надавалася при посвідченні договорів купівлі-продажу від 26 січня 2017 року, датована 06 травня 2005 року, в той час, як право власності на нерухоме майно, яке було відчужене ОСОБА_6 від імені ОСОБА_1 , остання набула 25 жовтня 2010 року. 
Інших доказів того, що ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_6 на відчуження належного їй на праві власності нерухомого майна, а також наявності її волевиявлення щодо вчинення таких дій, суду не надано. 
За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза її волею, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна у ОСОБА_2 , який є добросовісним набувачем, шляхом виселення останнього.
У касаційній скарзі ОСОБА_18 , в інтересах якого діє адвокат Хоруженко В. А., посилається на те, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування спірного нерухомого майна шляхом виселення ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, помилково одночасно застосував статті 388 та 391 ЦК України, не врахував, що віндикаційний та негаторний позови є взаємовиключними, оскільки вони мають різні передумови та об`єкти захисту.
Перевіряючи такі доводи заявника, Верховний Суд виходить з того, що обраний позивачкою спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й, у першу чергу, відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.
За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи підлягають застосуванню у тих правових відносинах, коли їх сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Чинне в Україні право виключає можливість у такому випадку конкуренції позовів та не визнає за позивачем право довільного вибору способу захисту його прав на власний розсуд.
Визначаючи зміст статті 5 ЦПК України, необхідно виходити з того, що, у першу чергу, способи захисту, які застосовуються судом, мають відповідати правовій природі цивільних відносин, що існують між сторонами, й лише у другу чергу, серед зазначених способів захисту, що відповідають правовій природі таких відносин, суд вправі обрати той з них, що забезпечує ефективність такого захисту.
Таке розуміння положень цивільного права випливає з його системного аналізу, структуру якого визначають окремі інститути права, які складають певні норми права, що регулюють однорідні правові відносини (постанова Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 490/10190/16-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі).
Так, відповідно до вищезазначеної усталеної практики Великої Палати Верховного Суду задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 
Водночас, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , крім позовної вимоги про витребування нерухомого майна, заявила вимогу про виселення ОСОБА_2 , яка відповідає речово-правовому характеру негаторного позову.
Задовольняючи зазначену вимогу позивачки, суди виходили з того, що 
ОСОБА_2 не заперечував, що він змінив замки у будинку та що позивачка не має до нього доступу, а тому виселення відповідача з будинку є належним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 .
Такий висновок судів попередніх інстанцій є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19, на яку посилається заявник у касаційній скарзі)).
Зважаючи на наведене доводи касаційної скарги про те, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування спірного нерухомого майна шляхом виселення ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, помилково одночасно застосував статті 388 та 391 ЦК України, є обґрунтованими. 
Водночас зазначене не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_19 у повному обсязі у зв`язку з обранням неналежного способу захисту. 
За встановлених у цій справі обставин, судам належало задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування спірного нерухомого майна у 
ОСОБА_2 та відмовити у задоволенні позовних вимог про його виселення, а тому рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Оскільки у справі не вимагається збирання та додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, про що обґрунтовано зазначено в касаційній скарзі, оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. В решті рішення суду першої інстанції, у нескасованій та незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін.  
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Хоруженко Вадим Анатолійович, задовольнити частково. 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 скасувати.
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 відмовити.  
У решті рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2023 року, у нескасованій та незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	Д. Д. Луспеник      	
Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	Б. І. Гулько      	
 	Г. В. Коломієць      	
 	Р. А. Лідовець