УХВАЛА
 
30 липня 2025 року                                                                  
м. Київ
 
справа №466/2128/23
провадження № 61-1669св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,                         Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ частки у квартирі шляхом виплати компенсації
 
за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 14 січня 2025 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М.,
ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути солідарно з відповідачів на свою користь грошову компенсацію вартості 3/5 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі                    1 321 605,00 грн.
Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що позивачу належить 3/5 частки квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_2                               і ОСОБА_3 належить по 1/5 частці цієї квартири.
Відповідачі є сторонніми для позивача людьми, спільне володіння і користування цією квартирою є неможливим.
Пропозиції позивача щодо викупу частки відповідачів чи продажу їм частки позивача вони відмовляються обговорювати, своїх варіантів урегулювання ситуації не пропонують.
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 29 січня                       2009 pоку, яка проведена у межах справи № 2-381/09 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про припинення права на частку, спірна квартира АДРЕСА_1 є неподільним майном.
Ринкова вартість квартири становить 2 202 675,00 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Шевченківський районний суд м. Львова рішенням від 29 січня 2024 року                             в задоволенні позову відмовив.
  
Рішення суду мотивоване тим, що позивач не довела, що відповідачі мають фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 1 321 605,00 грн,                а також не надала доказів неможливості користування спірною квартирою.  
 
Задоволення позову призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і, відповідно, позбавлення відповідачів єдиного житла та права власності на це житло. 
Присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача                                      з відповідачів, яку вони сплатити не спроможні, та визнання за останніми всупереч їх волі права власності на частку позивача є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам статті 319 ЦК України, принципу пропорційності цивільного судочинства і порушує розумний баланс приватних інтересів.
  
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Львівський апеляційний суд постановою від 14 січня 2025 року апеляційну скаргу Стасишина Р. М. , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнив. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 січня 2024 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив. Стягнув солідарно з ОСОБА_2    і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 3/5 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 1 321 605,00 грн. Припинив право власності ОСОБА_1 на 3/5 частини цієї квартири з дня отримання грошової компенсації.
Постанова апеляційного суду мотивована обґрунтованістю позовних вимог. Платоспроможність (чи бажання) відповідача не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. Урезультаті задоволення цього позову відповідачі ОСОБА_2                                     і ОСОБА_3 , фактично стають власниками 3/5 частини квартири. Тому їх не можна вважати неплатоспроможними. Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року                        у справі № 209/3085/20.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду,  ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 14 січня 2025 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених                              у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2024 року у справі № 420/5521/19,                   від 04 листопада 2020 року у справі № 904/684/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 31 жовтня 2024 року у справі № 756/9501/21, від 29 травня                2019 року у справі № 1519/21962/14-ц, від 20 січня 2021 року у справі                                          № 545/1762/17, від 02 червня 2021 року у справі № 569/10336/18.
 
Касаційна скарга мотивована порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
 
У висновку експерта немає відомостей про попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність, а тому він є неналежним доказом. Позивач не надав доказів користування спірною квартирою і вимог про встановлення порядку користування квартирою не заявляла. Позивач не довела можливість                                     у відповідачів сплатити їй грошову компенсацію у заявленому розмірі. Спірна квартира є єдиним житлом відповідачів, водночас позивач у спірній квартирі не проживає та має у власності інше майно. 
 
Висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 209/3085/20 не                                          є релевантним до цих правовідносин, оскільки стосується поділу майна подружжя, що є у спільній сумісній власності. 
Відповідачі не мають фінансової можливості сплатити позивачу компенсацію, не дають згоди на придбання її частки квартири, а набуття права власності                                     в примусовому порядку законом не передбачене.
  
Апеляційний суд не дослідив балансу між правами учасників справи, які гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.   
 
У березні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Стасишина Р. М. як представника ОСОБА_1 , мотивований законністю і обґрунтованістю постанови апеляційного суду.
Виділ належної позивачу частки у спірній квартирі є неможливим, оскільки квартира є неподільною, а тому позивач як співвласник майна має право на одержання від інших співвласників компенсації. Висновок про вартість спірного майна, наданий позивачем, відповідачі не спростували. Задоволення позову забезпечить збалансованість інтересів усіх учасників спору. 
Витрати на правничу допомогу становлять 10 000,00 грн. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі й витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.  
 
03 березня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2025 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Шевченківський районний суд м. Львова рішенням від 25 листопада 2021 року у справі № 466/4328/2 задовольнив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Урумова Ж. М. Скасував рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Ж. М. від 03 серпня 2016 року про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на 1/5 частки та на 2/5 частки квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 58701264610. 
Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 вересня                   2016 року про реєстрацію 1/5 частки цієї квартири за ОСОБА_3 та про реєстрацію 2/5 частки квартири за ОСОБА_2 . Визнав (поновив) право власності                        ОСОБА_1   на 1/5 частки та на 2/5 частки квартири  АДРЕСА_1 .
Рішення набрало законної сили 05 липня 2022 року.
 
25 листопада 2021 року ОСОБА_1 зареєструвала право спільної часткової власності на 1/5 та 2/5 частки спірної квартири (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності). 
 
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 належить на праві приватної спільної часткової власності по 1/5 частці квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2009 року, додаткового рішення від 31 жовтня 2022 року у справі №2-381/09 (витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 грудня                    2022 року).
 
Шевченківський районний суд м. Львова рішенням від 30 вересня 2009 року у справі № 2-381/09 задовольнив позов ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 . Стягнув                            з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 2/5 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 142 221,46 грн, припинив право власності ОСОБА_4 на 2/5 частини цієї квартири з моменту виплати розміру грошової компенсації вартості частки.  
 
У вказаному рішенні (справа № 2-381/09) встановлено, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 29 січня 2009 pоку, спірна квартира                       є неподільним майном.
 
Відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки до звіту № 08022023/1                         від 08 лютого 2023 року, складеного оцінювачем ОСОБА_7 на замовлення позивача ОСОБА_1 , ринкова вартість 3/5 частини спірної квартири може становити без урахування ПДВ 1 321 605,00 грн.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                        є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права  у  подібних  правовідносинах,  викладеного у  постанові  Верховного  Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується  з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
За обставинами цієї справи,   ОСОБА_1 звернулась  до суду з вимогами щодо припинення за нею права власності на 3/5 частки квартири та стягнення компенсації вартості цієї частки з відповідачів. 
 
Позивач погоджується на отримання грошової компенсації, однак відповідачі не згодні набувати у власність нерухоме майно та сплачувати його вартість.  
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається                         в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно з статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. 
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому                            у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. 
 
Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
 
Питання про можливість припинення права власності одного зі співвласників на частку у праві спільної сумісної власності на неподільну річ (автомобіль)                              з одночасним присудженням йому грошової компенсації від іншого співвласника було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20. 
 
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду зробила, зокрема, такі висновки: «платоспроможність (чи бажання) відповідача не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. 
 
Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.
 
Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок про те, що таке стягнення призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на автомобіль і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.
 
Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі». 
 
У справі, яка була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, спір стосувався автомобіля - об`єкта рухомого майна, відчуження якого не впливає істотно на умови життя особи. Водночас у межах цієї справи вирішується спір щодо припинення права власності на частку в праві спільної часткової власності на квартиру, що пов`язане з реалізацією права особи на житло. На відміну від автомобіля, житло має спеціальний правовий статус, закріплений в Конституції України, у нормах міжнародного права, зокрема в статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до неї.
 
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право кожної особи на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
 
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання у право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний інтерес»; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
 
Втручання у право на повагу до житла та у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення відповідно статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Втручання у право має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria», заява № 20082/02), § 56).
 
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин                     з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.  Втручання держави у право на повагу до житла та право власності повинно мати нормативну основу                                       у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким,                а наслідки його застосування - передбачуваними. Інакше кажучи, оскаржений захід повинен не тільки мати підставу в національному законодавстві, але й відповідати вимогам до якості закону: положення останнього мають бути достатньо чіткими                    у термінах і передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 41, 43).
 
У цій справі у разі задоволення позовних вимог шляхом припинення права власності позивача на частку у квартирі, з одночасним покладенням на відповідачів обов`язку виплатити компенсацію вартості цієї частки, незалежно від їхньої згоди та платоспроможності, виникає ризик втрати ними єдиного житла. Такий ризик пов`язаний із можливістю звернення стягнення на всю квартиру                      в порядку  примусового виконання рішення суду. 
 
При цьому слід ураховувати, що внаслідок реалізації спірної квартири задля задоволення вимог позивача та сплати відповідної компенсації коштів, що залишаться у відповідачів після виконання зобов`язань, може виявитися недостатньо для придбання іншого житла, яке забезпечувало б їм належний рівень проживання. Більше того, отриманих від продажу квартири коштів, може бути                       й недостатньо для погашення боргу. В результаті такого захисту прав судом одного співвласника будуть катастрофічно порушені права іншого, який буде позбавлений власного житла, а можливо й залишиться з боргом, що є надмірним та непропорційним втручанням у конституційні права, а наслідки такого втручання                  у право на повагу до житла та право власності не  є передбачуваними. 
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
 
За таких обставин, на думку колегії суддів, примусове покладення на співвласників обов`язку відшкодування частки майна іншого співвласника є винятковим заходом, який може застосовуватися лише за умови збереження права особи на житло та унеможливлення ризику його втрати, що є необхідною умовою дотримання принципу пропорційності й балансу інтересів сторін.
 
Однак у цій справі таких обставин суди не встановили. Крім того, відповідачі володіють лише по 1/5 частці у спірній квартирі, тоді як позивачу належить 3/5 частки спірного майна, що є істотно більшою за розміром і вартістю, а тому покладення на відповідачів обов`язку виплатити компенсацію за значну частку житлового приміщення без їхньої згоди та без підтвердження наявності у них фінансової можливості фактично створює для них надмірний тягар, який може призвести до втрати житла і порушення їх конституційних прав.
 
Колегія суддів вважає, що висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені                  у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, підлягають уточненню (конкретизації) з урахуванням предмета і обставин конкретної категорії спорів, зокрема тих, у яких йдеться про житло як єдине місце проживання відповідача. Таке уточнення є необхідним для забезпечення однакового та обґрунтованого застосування судами норм матеріального права, а також для дотримання стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, практиці Європейського суду з прав людини, а також                                        Конституції України, зокрема статті 3, 8, 24, 47, 48 і 55, які гарантують повагу до гідності людини, рівність усіх перед законом, право на житло, достатній життєвий рівень, ефективний судовий захист та верховенство права як базовий принцип правової держави.
 
Залишення у судовій практиці висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, без їх вдосконалення та уточнення в подальшому може призвести до ухвалення судами різних судових рішень, а також може мати наслідком позбавлення громадян єдиного житла без урахування пропорційності втручання у права особи на житло і відповідно, констатацію ЄСПЛ порушення державою Україна Конвенції.
 
У справі, що розглядається, суд касаційної інстанції не може переглянути оскаржувані судові рішення та ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення суду без уточнення (конкретизації) правового висновку, викладеного у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду. Висновки викладені у цій постанові Великої Палати Верховного Суду стосувалось рухомого майна, а саме автомобіля,  а тому не можуть застосовуватись у справах, предметом яких є квартира чи будинок, що є неподільним майном, і є єдиним житлом співвласника, на якого покладається обов`язок сплатити компенсацію частки іншого співвласника, без урахування його платоспроможності та принципу пропорційності втручання                          у право на житло. 
 
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для уточнення (конкретизації) правового висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
 
З урахуванням викладеного на підставі частин четвертої, п`ятої статті 403 ЦПК України справу слід передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Справу № 466/2128/23 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ частки у квартирі шляхом виплати компенсації передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Головуючий                                                                                   М. Є. Червинська 
Судді                                                                                                А. Ю. Зайцев
                                                                                                          Є. В. Коротенко     
                                                                                                          В. М. Коротун
                                                                                                          М. Ю. Тітов