справа № 754/8060/21
головуючий у суді І інстанції Гринчак О.І.
провадження № 22-ц/824/1584/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
30 липня 2025 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року
у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , правонаступниками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гаврилова Ольга Василівна про визнання недійсним правочину, -
в с т а н о в и в :
У травні 2021 року ОСОБА_2 , правонаступником якої є                  ОСОБА_1 , звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 , правонаступниками якої є                   ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину.
З урахуванням нової редакції позовної заяви, позивач просила суд:
Визнати недійсним договір дарування частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (надалі по тексту - КМНО) Гавриловою О.В., 29 березня 2012 року, укладений між                    ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Припинити речове право на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстроване за ОСОБА_3 .
 
Скасувати державну реєстрацію права власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстровано за ОСОБА_3 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 березня 2012 року ОСОБА_2 за пропозицією своєї дочки уклала договір дарування частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Обдарованою  особою за зазначеним договором дарування була дочка позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .
Позивач ОСОБА_2 вважала, що укладає договір довічного утримання, сподіваючись отримати від ОСОБА_3 належну матеріальну допомогу, а саме: купівлю продуктів харчування, засоби особистої гігієни, товари побутового споживання. На момент укладання оспорюваного договору позивач мала ІІ групу інвалідності загального захворювання. З часом з`ясувалось, що ОСОБА_3 не надає матеріальної допомоги та позивач ОСОБА_2 , маючи скрутне матеріальне та фізичне становище, намагалась примусити виконати свої обов`язки з надання матеріальної допомоги.
Після отримання юридичної допомоги ОСОБА_2 стало відомо, що оспорюваний правочин за своїм змістом є договором дарування частини квартири, а не договором довічного утримання, який бажала укласти позивач ОСОБА_2 .
Позивач ОСОБА_2 звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про визнання недійсним договору дарування частини квартири від 29 березня 2012 року. Під час нового розгляду справи                             № 754/4653/15-ц позивач ОСОБА_2 вказала, що оспорюваний правочин було укладено під впливом обману.
Підставою цієї позовної заяви є те, що оспорюваний правочин, укладений                    29 березня 2012 року, було вчинено ОСОБА_2 під впливом помилки. Оспорюваний правочин ОСОБА_2 , яка є 1939 року народження, не читала та вважала, що укладає договір довічного утримання. Обставина, що вплинула на позивача укласти оспорюваний правочин, була потреба в догляді та отриманні допомоги. ОСОБА_2 помилилася, укладаючи оспорюваний правочин щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.
ОСОБА_2 стверджувала, що не була обізнана і зі змістом                            п. 15 оспорюваного договору, відповідно до якого право власності у ОСОБА_3 виникає у момент одержання примірника оспорюваного договору, а не після смерті, що передбачається договором довічного утримання. 
Також вказувала, що жодним пунктом оспорюваного правочину не зазначено, що ОСОБА_2 прочитала самостійно правочин та ознайомлена з його змістом. 
Вказувала, що спірне житло є єдиним у ОСОБА_2 та вона продовжувала проживати у спірному житлі. Окрім того, ОСОБА_2 зазначала, що не передавала ключі від квартири ОСОБА_3 .
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня                   2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд  першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 добровільно уклала оспорюваний договір дарування належної їй частини квартири, оспорюваний договір підписаний, що не заперечується сторонами, а тому між ними досягнуто згоди щодо всіх умов. Натомість доказів того, що, підписуючи оспорюваний договір,  позивач ОСОБА_2  вважала, що укладає договір довічного утримання - не надано.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , який є правонаступником померлого позивача ОСОБА_2   подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Скаржник в апеляційній скарзі зазначає обставини, які не взяти до уваги судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення, а саме:
відсутній будь-який документ, який підтверджує намір дарувальника у підготовчих діях для укладення саме договору дарування; 
згідно з відповіддю Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» дарувальник замовляла довідку характеристику, реєстраційне посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 023870 від 13 березня 2006 року на спірне майно на підставі заяви, в якій зазначила мету такого замовлення: для відчуження,  а не для договору дарування; 
відсутність фактичної передачі майна.
Апелянт наголошує, що суд першої інстанції не правильно зробив висновки, не з`ясував всі обставини та не взяв до уваги докази та обставини, що стали підставою для звернення до суду.
Від ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,  приватний нотаріус КМНО Гаврилова О.В. подала клопотання про розгляд справи без її участі.
Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили, у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
 
Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дійшла висновку про таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_2  є матір`ю ОСОБА_3 
ОСОБА_2 на підставі договору дарування частини квартири, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Пишньовим Д.А. 11 листопада                  2000 року реєстровий № 4872,  належала частини квартири АДРЕСА_2 (а.с. 173 т. І).
09 березня 2006 року державним нотаріусом Київського державного нотаріального архіву видано дублікат за №1-25 договору дарування частини квартири замість втраченого оригіналу (а.с. 173 т. І).
Згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від                              02 лютого 2012 року право власності на частки спірної квартири зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі дублікату договору дарування за №1-25 від 09 березня 2006 року (а.с. 174 т. І).
29 березня 2012 року між ОСОБА_2 (дарувальником) та    ОСОБА_3 (обдарованою) був укладений договір дарування частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гавриловою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 420 (а.с. 170 т. І).
04 листопада 2014 року право власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 33 т. І).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 була особою інвалідністю ІІ групи, загальне захворювання, довічно з 01 серпня 1992 року, у зв`язку з чим перебувала на обліку у Пенсійному фонді (а.с. 11, 13 т. І), а відповідно до довідки МСЕК № 882888 з 17 листопада 2020 року потребувала сторонньої допомоги (а.с. 12 т. І).
Згідно з листом № 04/25-282 від 29 квітня 2016 року ОСОБА_2 ,                        ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 29 квітня 2016 року працювала у Національному Києво-Печерському історико-культурному заповіднику на посаді прибиральниці службових приміщень господарського сектору адміністративно-господарського відділу з 01 червня 2004 року (наказ № 77-к від 09 червня 2004 року), заробітна плата складала 4 132,57 грн (а.с. 60 т. І).
Відповідно до довідки ОК-5 від 04 травня 2018 року з травня 2012 року ОСОБА_3 отримувала дохід у сумі 2 529,00 грн (а.с. 61 т. І).
Згідно з довідкою Центрального МСЕК МОЗ України з 12 липня                    2017 року ОСОБА_3 встановлено інвалідність ІІ групи, загальне захворювання, безстроково (а.с. 63 т. І).
У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати, недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_2 , укладений 29 березня 2012 року між нею як дарувальником та відповідачем як обдарованою. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що оспорюваний договір дарування не відповідав її внутрішній волі, відповідач ввела її в оману, оскільки при його укладенні, вона не мала на меті відчужувати своє єдине житло і вважала, що укладає договір довічного утримання.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 вересня                  2020 року у справі № 754/4653/15 у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. 
Постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення у редакції постанови.
З матеріалів справи вбачається, що на виконанні відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 та відповідно до довідки-розрахунку від 01 лютого 2018 року загальна заборгованість згідно з виконавчим листом № 754/11492, виданим 20 лютого 2017 року Деснянським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання, у розмірі 3 000 грн щомісячно, починаючи з 16 вересня 2016 року до зміни матеріального та сімейного стану сторін. Станом на 01 лютого 2018 року заборгованість становила 49 600 грн (а.с. 123, 124 т.І).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до матеріалів спадкової справи за № 14/2021, яка відкрита приватним нотаріусом КМНО Гавриловою О.В. щодо майна померлої ОСОБА_3 , спадкоємцями після померлої ОСОБА_3 є                ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до листа приватного нотаріуса КМНО Алейнік Л.О. №32/02-14 від 21 березня 2023 року, у вказаного нотаріуса перебуває спадкова справа № 14/2022 від 26 травня 2022 року щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У матеріалах спадкової справи міститься заповіт щодо всього майна на користь ОСОБА_1 , який прийняв спадщину.
На підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду міста  Києва від 09 січня 2023 року у справі №754/166/23 в рамках кримінального провадження № 12022100030001748 від 12 серпня 2022 року матеріали спадкової справи № 14/2022 від 26 травня 2022 року щодо майна померлої                 ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 були вилучені в ході проведеного обшуку за місцем роботи приватного нотаріуса КМНО Алейнік Л.О.
Свідок ОСОБА_4 , яка є онукою ОСОБА_2 та дочкою ОСОБА_3 , повідомила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали складні сімейні стосунки. ОСОБА_2 не піклувалась про дочку та відправила її в інтернат, а з досягненням ОСОБА_3 тринадцятирічного віку остання стала проживати окремо. ОСОБА_2 більше любила молодшу дочку. У 2011 році у ОСОБА_3 почалися проблеми зі здоров`ям. На переконання свідка, ОСОБА_2 відчувала вину перед ОСОБА_3 і тому вирішила подарувати їй спірну частину квартири.
Свідок ОСОБА_6 вказав, що ОСОБА_3 замовляла у нього проведення ремонтних робіт у квартирі на Троєщині.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Тлумачення вказаної норми дозволяє виснувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. 
Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.
Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. 
Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: 
а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); 
б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); 
Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. 
Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. 
Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. 
Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Підсумовуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від                   15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від                     26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У позовній заяві ОСОБА_2 вказувала, що вона мала намір укласти саме договір довічного утримання, а не дарування та хотіла отримати матеріальні блага від ОСОБА_3 , оскільки сама ОСОБА_2 має вади здоров`я.
Як вбачається з умов оспорюваного договору дарування, а саме п. 9-12,  дарувальник та обдарована у присутності нотаріуса стверджують однин одному, що однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність наміру при його укладенні, а також те, що він спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, сторони вільно володіють українською мовою. Сторони стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, вони не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, не перебувають під впливом препаратів, не визнані в установленому порядку недієздатними повністю або частково. Дарувальник, стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.
У судовому засіданні приватний нотаріус КМНО Гаврилова О.В., яка посвідчувала договір дарування частки квартири від 29 березня 2012 року, вказала, що ОСОБА_2 з лютого 2012 року збирала документи, щоб посвідчити договір. ОСОБА_2 особисто в присутності нотаріуса прочитала умови договору, нотаріусом було роз`яснено особливості правочину дарування, довічного утримання та купівлі-продажу і ОСОБА_2 вказала, що бажає укласти саме договір дарування. ОСОБА_3 було отримано екземпляр договору в день підписання. Окулярів ОСОБА_2 не носила та гарно бачила.
20 січня 2012 року ОСОБА_2 особисто зверталася до БТІ із заявою про надання їй інформації з Реєстру прав на нерухоме майно щодо спірної квартири з метою відчуження нерухомого майна.
Колегія апеляційного суду враховує, що ОСОБА_2 неодноразово була учасником такого правочину як договір дарування, а саме частини квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 набула, як обдаровувана особа за договором дарування  частини квартири, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО       Пишньовим Д.А 11 листопада 2000 року за реєстровий № 4872.
Крім того, ОСОБА_2 дарувала належну їй частини квартири АДРЕСА_2 своєму онукові ОСОБА_7 на підставі договору дарування частини квартири від                    03 квітня 2006 року, який посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Малюгою О.А та зареєстрований за № 3-487. 
05 червня 2009 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 уклади договір про розірвання договору дарування частини квартири від 03 квітня 2006 року.
З огляду на вищевказане, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_2 неодноразово була учасником такого правочину, як договір дарування, тому на момент укладення оспорюваного договору мала уявлення про його правову природу.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для встановлення другої групи інвалідності (до якої належала ОСОБА_2 ) є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до обмеження життєдіяльності особи при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді, або допомоги (Положення про порядок, умови, критерії встановлення інвалідності, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317).
З матеріалів справи вбачається, що станом на день укладення оспорюваного договору ОСОБА_2 була працевлаштована, незважаючи на наявність інвалідності та, відповідно до медичної документації наявної у матеріалах справи, лише з жовтня 2020 року потребувала сторонньої допомоги.
Також, з матеріалів справи вбачається, що станом на день укладення оспорюваного договору ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні не перебувала та постійного стороннього догляду не потребувала.
Отже, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стан здоров`я ОСОБА_2 не міг їй зашкодити укласти оспорюваний договір, а сам факт наявності порушень здоров`я та інвалідності не доводить того, що, укладаючи договір з ОСОБА_3 ,  позивач ОСОБА_2 мала намір отримати матеріальну допомогу від відповідача.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 у судовому порядку з 16 вересня 2016 року стягнула з ОСОБА_3 аліменти на своє утримання у розмірі 3 000 грн щомісячно.
Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2024 року у справі                                           № 336/6427/20 зазначає, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2  добровільно уклала оспорюваний договір дарування належної їй частини квартири, оспорюваний договір підписаний, що не заперечується сторонами, а тому між ними досягнуто згоди щодо всіх умов, натомість доказів того, що, підписуючи оспорюваний договір, ОСОБА_2 помилилася та вважала, що укладає договір довічного утримання, -  не надано.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції ухвалив правильне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування з вказаних вище підстав та рішення про відмову у задоволенні похідних позовних вимог про припинення речового права та скасування рішення про державну реєстрацію права власності .
Встановивши, що право не порушено, суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.
 Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відсутній будь-який документ, який підтверджує намір дарувальника у підготовчих діях для укладення саме договору дарування та у заяві про замовлення  довідки- характеристики метою отримання такої довідки вказано для відчуження,  а не для договору дарування, то колегія апеляційного суду відхиляє вказані доводи, оскільки підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі наміри і ставлення до укладеного правочину, що виникли до моменту його укладення, не впливають на дійсність оспорюваного правочину.
 Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відсутня фактична передача майно, то колегія апеляційного суду відхиляє вказані доводи, оскільки передачею речі вважається передача правовстановлюючих документів на неї.
А у судовому засіданні приватний нотаріус КМНО Гаврилова О.В., яка посвідчувала договір дарування частки квартири від 29 березня 2012 року, вказала, що ОСОБА_3 було отримано екземпляр договору дарування в день підписання. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   
 
Дата складення повного судового рішення 14 серпня 2025 року.

 
Головуючий                                                              Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Р.В. Березовенко
 
                                                                                              О.Ф. Лапчевська