ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/7567/24                                                          Суддя (судді) першої інстанції: Алла РУДЕНКО

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 червня 2025 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого:          Бєлової Л.В.,
суддів:                    Безименної Н.В.,  Кучми А.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Керімова К.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача, викладені у відповіді від 24.06.2024 № 3/823, про зобов`язання позивача особисто з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_1 для поновлення його на військовий облік, оформлення військово-облікових документів, визначення призначення на особливий період;
- зобов`язати відповідача надати офіційне підтвердження виключення ОСОБА_1 з військового обліку та присвоїти позивачу VIN-код (обліковий запис в єдиному державному реєстрі «ІНФОРМАЦІЯ_5») з внесенням відомостей про виключення з військового обліку.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що судом не враховано положення ст. 58 Конституції України, які передбачають, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
На думку апелянта, оскільки його у 2013 році виключено з військового обліку за досягненням граничного віку (40 років) перебування в запасі та військовому резерві, то зміни у законодавстві, які відбулись у 2014 році щодо збільшення такого граничного віку до 60 років, до нього не застосовуються. 
Крім цього, апелянт стверджує, що чинним законодавством України не визначено поновлення чоловіків на військовому обліку після виключення їх з військового обліку.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року     відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.
Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 30 квітня 2025 року.
У призначений час судове засідання не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці, про що свідчить довідка секретаря судового засідання. Наступне судове засідання призначено на 14 травня 2025 року.
У судовому засіданні 14 травня 2025 року задоволено заяву представника позивача  - Поліщука Олександра Юрійовича про відкладення розгляду справи. Наступне судове засідання призначено на  18 червня 2025 року.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2025 року задоволено клопотання представника позивача - Поліщука Олександра Юрійовича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
18 червня 2025 року у судовому засіданні у режимі відеоконференції представник позивача Поліщук Олександр Юрійович у режимі відеоконференції підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити. У своїх поясненнях представник позивача підтримав доводи викладені у апеляційній скарзі.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. 
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
У червні 2024 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 через засоби поштового зв`язку із заявою, в якій просив надати офіційне підтвердження виключення його з військового обліку та присвоїти йому VIN-код (обліковий запис в єдиному державному реєстрі «ІНФОРМАЦІЯ_5») для можливого виїзду закордон. До заяви позивач додав копію паспорта громадянина України та копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_1 листом від 24.06.2024 № 3/823 повідомив позивача, що ОСОБА_1 згідно п. 2 ч. 2 ст. 28, п. 4 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції Закону від 05.12.2012 виключений у 2013 році з військового обліку за досягненням граничного віку перебування в запасі та військовому резерві. На час надання відповіді ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 свої військово-облікові дані не оновив. ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначив, що ОСОБА_1 необхідно особисто з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_1 для поновлення його на військовий облік, оформлення військово-облікових документів, визначення призначення на особливий період.
Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними та враховуючи, що станом на 17.09.2012  йому виповнилось 40 років, звернувся за захистом своїх прав, свобод та інтересів до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що у зв`язку із продовженням Законами України від 27.03.2014 № 1169-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» та від 22.07.2014 № 1604-VII «Про внесення змін до статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» граничного віку перебування в запасі позивач підлягає поновленню в запасі, оскільки він не досягнув 60-річного віку, тобто повинен згідно з чинним законодавством України перебувати на військовому обліку військовозобов`язаних.
Також суд першої інстанції вказав, що спірні правовідносини щодо не надання позивачу довідки чи іншого документу (підтвердження) про виключення його з військового обліку у зв`язку із досягненням граничного віку перебування в запасі виникли саме у червні 2024 року, тому застосуванню для врегулювання спірних правовідносин підлягають норми закону, чинні станом на вказаний час.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач, зазначивши у листі від 24.06.2024 № 3/823 про необхідність ОСОБА_1 особисто з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_1 для поновлення його на військовий облік, оформлення військово-облікових документів, визначення призначення на особливий період, діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Спірним питанням у цій справі є правомірність дій відповідача щодо зобов`язання позивача особисто з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_1 для поновлення його на військовому обліку та правомірність відмови відповідача надати позивачу офіційне підтвердження про виключення його з військового обліку.
Згідно з частиною першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також   загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-ХІІ).
Відповідно до частин 1- 3 статті 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-XII).
Відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону № 2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Згідно з ч. 10 ст. 1 Закону № 2232-XII, зокрема, громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у ІНФОРМАЦІЯ_6; прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) ІНФОРМАЦІЯ_6 (далі - відповідні районні (міські) ІНФОРМАЦІЯ_6), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_6, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Частиною 8 статті 2 Закону № 2232-XII передбачено, що виконання військового обов`язку в запасі полягає в дотриманні військовозобов`язаними порядку і правил військового обліку, проходженні зборів для збереження та вдосконалення знань, навичок і умінь, необхідних для виконання обов`язків військової служби в особливий період.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 2232-XII у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі. Вони перебувають на військовому обліку у відповідних районних (міських) ІНФОРМАЦІЯ_6 та відповідних органах інших військових формувань.
Частиною 2 статті 28 Закону № 2232-XII (в редакції, чинній станом на 05.12.2012) було встановлено, що військовозобов`язані,   які перебувають у запасі   та   мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: 1) перший розряд - до 35 років; 2) другий розряд: рядовий склад - до 40 років; сержантський і старшинський склад: сержанти і старшини - до 45 років; прапорщики і мічмани - до 50 років.
При цьому ч. 4 ст. 28 Закону № 2232-XII (в редакції, чинній станом на 05.12.2012) передбачено, що граничний   вік   перебування   в   запасі   другого   розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.
Водночас, за приписами п. 4 ч. 6 ст. 37 Закону № 2232-XII (в редакції, чинній станом на 05.12.2012) виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України) підлягають громадяни України, які досягли граничного віку перебування в запасі.
З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 листом від 24.06.2024 № 3/823 повідомив позивача, що ОСОБА_1 згідно з п. 2 ч. 2 ст. 28, п. 4 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (Закон № 2232-XII) в редакції Закону від 05.12.2012 виключений у 2013 році з військового обліку за досягненням граничного віку (40 років) перебування в запасі та військовому резерві.
Разом з цим, положення Закону № 2232-XII в частині, що стосується граничного віку перебування військовозобов`язаних осіб в запасі, в подальшому зазнавало змін.
Так, Законами України від 27.03.2014 № 1169-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» та від 22.07.2014 № 1604-VII «Про внесення змін до статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до ст. 28 Закону № 2232-XII було внесено зміни, згідно з якими з 27.03.2014 граничний вік військовозобов`язаних, які перебувають в запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу другого розряду збільшено з 40 років до 50 років, а з 22.07.2014 та станом на теперішній час з 50 років до 60 років.
При цьому, положення ч. 4 ст. 28 Закону № 2232-XII про те, що граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі, станом на теперішній час змін не зазнало.
Тобто, з набранням чинності змінами до ч. 2 ст. 28 Закону № 2232-XII позивач є таким, що підпадає під дію цього Закону і вважається військовозобов`язаним, як особа, яка ще не досягла передбаченого цим Законом граничного віку перебування в запасі військовозобов`язаних другого розряду.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у зв`язку із продовженням граничного віку перебування у запасі позивач підлягає поновленню в запасі, оскільки позивач не досягнув 60-річного віку, тобто повинен згідно з чинним законодавством України перебувати на військовому обліку військовозобов`язаних.
Щодо доводів апелянта про те, що на нього у цьому випадку поширюються положення частини першої статті 58 Конституції України, колегія суддів зазначає наступне.
Стаття  58 Конституції України визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У спірних правовідносинах юридичних фактом за вольовим критерієм є подія, настання якої не залежить від волі та свідомості людини, - недосягнення позивачем граничного віку перебування у запасі.
Вік особи як юридичний факт-стан є триваючою обставиною, що породжує для такої особи юридичні наслідки, а в спірних правовідносинах такими наслідками є застосування до позивача положень зазначених Законів № 1169-VII та №1604-VII.
За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).
На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.
Так, у зв`язку із внесенням змін до Закону № 2232-XII було підвищено граничний вік перебування військовозобов`язаних в запасі. Метою таких змін було розширення кола осіб, щодо яких діє військовий обов`язок, і які мають досвід проходження військової служби та можуть бути використані для доукомплектування Збройних Сил України, тобто збільшення мобілізаційного ресурсу держави.
Від часу опублікування (набрання чинності) змін до цього Закону № 2232-XII він поширює свою дію на всю територію України і розповсюджується на усіх осіб, що не досягли граничного віку перебування в запасі.
Тому, доводи позивача в частині порушення принципів юридичної визначеності та дії законів у часі, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Аналогічна правова позиція щодо застосування вказаних правових норм наведена Верховним Судом у постановах від 19.09.2018 у справі № 814/4386/15 та від 17.02.2020 у справі № 820/3113/17.
Колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджується той факт, що позивач виключений у 2013 році з військового обліку за досягненням граничного віку (40 років) перебування в запасі та військовому резерві. Тобто позивач був виключений з військового обліку до набрання чинності Законами України № 1169-VII та № 1604-VII.
У червні 2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо надання йому офіційного підтвердження виключення з військового обліку та присвоїти VIN-код (обліковий запис в єдиному державному реєстрі «ІНФОРМАЦІЯ_5»).
Листом від 24.06.2024 № 3/823 відповідач повідомив позивача, що йому необхідно особисто з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_1 для поновлення його на військовий облік, оформлення військово-облікових документів, визначення призначення на особливий період.
На думку позивача, він не є військовозобов`язаним, оскільки виключений з військового обліку, тому не повинен прибувати за викликом до ТЦК та СП.
Суд першої інстанції правильно врахував те, що на момент набрання чинності Законами України № 1169-VII та № 1604-VII позивач не досяг віку 60 років, у зв`язку із чим норми зазначених Законів № 1169-VII та № 1604-VII є застосовними до позивача та спірних правовідносин.
Також суд першої інстанції правильно зазначив, що станом на 17.09.2012 (досягнення позивачем 40-річного віку) спору між сторонами стосовно наявності у позивача на той час права на виключення з військового обліку у зв`язку із досягненням граничного віку перебування в запасі, передбаченого ч. 2 ч. 4 ст. 28 Закону № 2232 (в редакції станом на час виключення позивача з військового обліку) не існувало.
Натомість, спірні правовідносини щодо ненадання позивачу довідки чи іншого документу (підтвердження) про виключення його з військового обліку у зв`язку із досягненням граничного віку перебування в запасі виникли саме у червні 2024 року. Тому, до цих правовідносин підлягають застосуванню норми закону, чинні станом на час виникнення спірних правовідносин між сторонами.
Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, зазначивши у листі від 24.06.2024 № 3/823 про необхідність ОСОБА_1 особисто з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_1 для поновлення його на військовий облік, оформлення військово-облікових документів, визначення призначення на особливий період, діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Отже, протиправність дій відповідача не знайшла свого підтвердження в ході розгляду цієї справи.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст.    243,    315,    316,    322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 січня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 січня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 23.06.2025.

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Бєлова

Судді                                                                                          Н.В. Безименна,

                                                                                                    А.Ю. Кучма