ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року	Львів	Справа № 500/6348/24 пров. № А/857/1423/25	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області  про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Чепенюк О.В.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – 04 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

22 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, у якому просила: визнати протиправним рішення № 192550006202 вих.№32035/03-16 від 08.10.2024 про відмову в переведенні на інший вид пенсії; зобов`язати перевести її на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», зарахувавши до стажу державної служби періоди її роботи з 02.07.1990 по 01.05.2016 в органах державної податкової служби (Головної державної податкової інспекції Української РСР, Головної державної податкової інспекції України, Державної податкової адміністрації України, Державної податкової служби України, Міністерства доходів і зборів, Державної фіскальної служби), з урахуванням довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії від 27.09.2024 №590/5/19-00-10-31 та №589/5/19-00-10 31, виданих Головним управлінням ДПС у Тернопільській області.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 30.09.2024 звернулася з заявою про переведення її з пенсії за віком згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-ІV) на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон № 889-VIII), до заяви додала довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії. Однак, відповідач оскаржуваним рішенням від 08.10.2024 відмовив у переведенні на пенсію державного службовця. Вважає відмову відповідача протиправною та вказує на дотримання усіх умов, передбачених Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VIII, частиною першою статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ від 16.12.1993 (далі - Закон №3723-ХІІ), а саме: наявність необхідного віку, страхового стажу, стажу служби на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, понад 20 років станом на 01.05.2016,   що у сукупності дає право на переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». Вказує, що відповідач протиправно не зарахував до стажу державної служби роботу в органах державної податкової служби, бо проходження такої прирівнюється до проходження державної служби. Крім того, зазначає, що є підстави для здійснення нарахування (перерахунку) та виплати пенсії відповідно до Закону № 889-VIII з урахуванням довідок про складові заробітної плати, виданих 27.09.2024 Головним управлінням ДПС у Тернопільській області.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року  адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №192550006202 від 08.10.2024 про відмову в переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області перевести ОСОБА_1 з 30.09.2024 на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», зарахувавши до стажу державної служби періоди її роботи з 02.07.1990 по 01.05.2016 в органах державної податкової служби. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що період роботи позивача в податкових органах з 02.07.1990 по 30.04.2016 (включно) зараховується до стажу державної служби. У відповідача не було підстав для незарахування до стажу державної служби позивача періодів роботи з 02.07.1990 по 30.04.2016 (включно), що становить понад 20 років. Відповідно необґрунтованою є відмова Головного управління в Полтавській області у переведенні ОСОБА_1 на інший вид пенсії, оскільки, крім наявності спеціального стажу (понад 20 років державної служби станом на 01.05.2016), виконуються й інші умови (щодо віку   позивач досягла віку 60 роки та страхового стажу, який становить більше 44 років) для реалізації права на одержання пенсії відповідно до   Закону України «Про державну службу». У спірному випадку у ОСОБА_1 право на переведення з одного виду пенсії на інший виникло з моменту звернення до пенсійного органу із відповідною заявою 30.09.2024. Вимоги позивача зобов`язати обрахувати пенсію за віком з урахуванням заробітної плати працюючого державного службовця відповідної   посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є передчасними, оскільки стосуються розміру пенсійних виплат, який ще не обрахований суб`єктом владних повноважень, який наділений такою дискрецією, наслідки якої можуть бути предметом перевірки судом на відповідність критеріям, визначеним у   статті 2 КАС України, а отже така вимога спрямована на майбутнє, через що не підлягає задоволенню з огляду на те, що судовому захисту підлягає тільки порушене право.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що ОСОБА_1 не має достатнього стажу державної служби для призначення пенсії відповідно до Закону №3723-ХІІ. Вказує, що основним критерієм, який визначає підстави для зарахування того чи іншого періоду роботи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу та прийняття присяги державного службовця. Вважає, що періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах, в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання, не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. До стажу державної служби не враховано періоди роботи в державній податковій інспекції, у зв`язку з відсутністю даних про присвоєння рангу державного службовця. За таких обставин  вважає правомірною відмову у переведенні позивача на пенсію за віком відповідно до Закону № 889-VIII.
Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Вказує, що період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує з 13.10.2022 пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV (а.с.37).
Позивач 30.09.2024 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з письмовою заявою про перехід на інший вид пенсії, а саме пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» (а.с.40-41). До заяви ОСОБА_1 , серед іншого, додала довідки, видані 27.09.2024 Головним управлінням ДПС у Тернопільській області, №589/5/19-00-10- 31 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) за вересень 2024 року та №590/5/19-00-10 -31 про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби, за серпень 2024 року, що підтверджується розпискою-повідомленням (а.с.41, 45-46).
За принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами поданої заяви визначено Головне управління Пенсійного фонду України в   Полтавській області.
За результатами розгляду заяви відповідачем прийнято рішення про відмову в перерахунку пенсії від 08.10.2024 №192550006202 через відсутність необхідного стажу державної служби. У рішенні зазначені умови для призначення пенсії, передбачені пунктами 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII. Вказано, що заявниця на дату набрання чинності Законом Закону № 889-VIII   не працювала на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби та не має на вказану дату стажу роботи на таких посадах. До стажу державної служби не враховано періоди роботи в державній податковій інспекції, у зв`язку з відсутністю даних про присвоєння рангу державного службовця. З огляду на викладене, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 у переведенні на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» у зв`язку з відсутністю стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби (а.с.60).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача №192550006202 від 08.10.2024 про відмову в переведенні позивача на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», а такожь зобов`язання відповідача перевести позивача з 30.09.2024 на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», зарахувавши до стажу державної служби періоди її роботи з 02.07.1990 по 01.05.2016 в органах державної податкової служби.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01.05.2016 визначалися Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ.
01.05.2016 набув чинності Закон № 889-VIII, згідно з пунктом 2 розділу ХІ якого визнано такими, що втратили чинність:   Закон України «Про державну службу», крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Згідно із пунктами 10-12 розділу ХІ   Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених   статтею 25 Закону України «Про державну службу»   (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до   статті 37 Закону України «Про державну службу»   (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Перелік посад державної служби, які займали особи з числа колишніх державних службовців, що належать до певної категорії посад, передбачених цим Законом, визначається Кабінетом Міністрів України. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених   статтею 25 Закону України «Про державну службу»   (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., №52, ст.490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до   статті 37 Закону України «Про державну службу»   (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
За приписами частини першої   статті 37 Закону № 3723-ХІІ   на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли віку, встановленого   статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої   статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Таким чином право на пенсію державного службовця за змістом частини першої   статті 37 Закону №3723-ХІІ   мали особи, які:
а) досягли певного віку;
б) мають передбачений законодавством страховий стаж;
в) станом на 01.05.2016 мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
За наведеного правового регулювання, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до   статті 37 Закону №3723-ХІІ   після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою   статті 37 Закону №3723-ХІІ,     пунктами 10-12 розділу ХІ     Прикінцевих положень Закону №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Тобто, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до   статті 37 Закону № 3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців (вказані висновки щодо застосування норм права).
При цьому пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону   № 889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим   Законом   обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством, а саме відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283   (далі - Порядок № 283).
Вказане у сукупності свідчить про те, що набутий до 01.05.2016 стаж роботи на посадах державної служби зараховується до стажу державної служби, величина якого, окрім іншого (страхового стажу, віку особи) має вплив на наявність у особи права на пенсію, що призначається на підставі пунктів 10 і 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII.
Предметом спору у цій справі є оцінка обставин щодо: наявності підстав для зарахування роботи в органах державної податкової служби до стажу на посадах державної служби; наявності у позивача достатнього стажу роботи на державній службі, необхідного для призначення пенсії за віком відповідно до Закону     № 889-VIII; правомірності рішення відповідача щодо відмови позивачу у переведенні на пенсію за віком на підставі Закону     № 889-VIII.
На підтвердження трудової діяльності позивача на державній службі, в органах державної податкової служби, присвоєння персональних та спеціальних звань, рангів державного службовця у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 29.10.1980 містяться наступні записи про за спірні періоди:
Державна податкова інспекція по Гусятинському районі,
з 02.07.1990 по 29.04.1992 прийнята на посаду державного податкового інспектора;
з 30.04.1992 по 25.11.1996 перебувала на посаді старшого державного податкового інспектора;
30.10.1992 присвоєно персональне звання інспектора податкової служби ІІ рангу;
16.01.1995 прийняла присягу державного службовця;
ДПА у Гусятинському районі,
з 26.11.1996 по 14.10.1997 перебувала на посаді старшого державного податкового інспектора;
з 15.10.1997 по 16.02.1998 перебувала на посаді головного державного податкового інспектора;
Державна податкова інспекція в Гусятинському районі;
з 17.02.1998 по 31.07.2004 перебувала на посаді головного державного податкового інспектора;
28.04.2000 - присвоєно персональне звання інспектора податкової служби І рангу;
Теребовлянська міжрайонна державна податкова інспекція;
з 01.08.2004 по 30.09.2004 перебувала на посаді головного державного податкового інспектора;
Гусятинська міжрайонна державна податкова інспекція;
з 01.10.2004 по 31.01.2005 перебувала на посаді головного державного податкового інспектора;
з 01.02.2005 по 31.08.2005 перебувала на посаді завідувача сектору;
01.03.2005 - присвоєно персональне звання радника податкової служби 3 рангу;
з 01.09.2005 по 31.03.2006 перебувала на посаді головного державного податкового інспектора;
Державна податкова інспекція у Гусятинському районі,
з 03.04.2006 по 26.03.2012 перебувала на посаді головного державного податкового інспектора;
Гусятинська міжрайонна державна податкова інспекція Тернопільської області Державної податкової служби,
з 27.03.2012 по 30.06.2013 перебувала на посаді головного державного податкового інспектора;
Гусятинська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Тернопільській області,
з 01.07.2013 по 05.02.2015 перебувала на посаді головного державного податкового інспектора;
01.07.2013 присвоєно 13 ранг державного службовця;
01.01.2014 присвоєно персональне звання радник податкової та митної справи ІІІ рангу;
Гусятинська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Тернопільській області,
з 06.02.2015 по 16.05.2016 перебувала на посаді головного державного податкового інспектора;
Чортківська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Тернопільській області,
з 17.05.2016 по 03.05.2017 перебувала на посаді головного державного податкового інспектора;
в подальшому працювала в податкових органах до 04.10.2022, проте оскільки решта періодів виходять за межі спірного періоду, вказаного у позовних вимог, тому не досліджуються судом.
Таким чином, позивач у період з 02.07.1990 по 01.05.2016 (більше 20 років) працювала на різних посадах в органах державної податкової служби, посаду в цій службі обіймала і станом на 01.05.2016.
Стаття 25 Закону №3723-XII визначала класифікацію посад державних службовців, основними критеріями якої є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце посади в структурі державного органу (частина перша).
Частиною другою цієї ж статті установлено сім категорій посад державних службовців. Поряд з тим частиною третьою статті 25 Закон №3723-XII   обумовлено, що віднесення існуючих посад державних службовців, не перелічених у цій статті, також віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України за погодженням з відповідним державним органом.
Крім того, частиною сімнадцятою   статті 37 Закону №3723-ХІІ   визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Постановою Кабінету Міністрів України №283 від 03.05.1994   затверджено Порядок обчислення стажу державної служби (діяв до набрання чинності   Законом №889-VIII), яким визначено посади і ранги, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби (далі - Порядок №283).
Згідно з пунктом 2 Порядку №283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), серед іншого, на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.
Пунктом 4 Порядку №283 закріплено, що документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.
Пунктом 5 Порядку № 283 визначено, що обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.
Порядок №283 втратив чинність 01.05.2016 у зв`язку із затвердженням   постановою Кабінету Міністрів України 25.03.2016 №229   нового Порядку обчислення стажу державної служби (далі - Порядок №229).
Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, був   Закон України від 04.12.1990 №509-XII «Про державну податкову службу в Україні»   (був чинний до 19.11.2012, далі – Закон №509-XII).
Згідно з положеннями статті 6 Закону №509-XII видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.
Частиною п`ятою   статті 15 Закону №509-XII   установлено, що правовий статус посадових осіб органів державної податкової служби, їх права та обов`язки визначаються   Конституцією України, цим   Законом, а в частині, що не регулюється ним, -   Законом України «Про державну службу».
Частина четверта   статті 15 Закону №509-XII   передбачала, що службові особи державних податкових інспекцій не мають права займатися підприємницькою діяльністю, а також працювати за сумісництвом на підприємствах, в установах і організаціях (крім наукової та викладацької діяльності). Тобто цією нормою було встановлено умови, за яких особи не можуть бути службовцями податкових органів, які кореспондуються з вимогами   статті 12 Закону №3723-XII   щодо обмежень, пов`язаних із прийняттям на державну службу та її проходженням.
Частинами сьомою, восьмою   статті 15 Закону №509-XII   передбачено, що посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації.   Посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються спеціальні звання: головний державний радник податкової служби, державний радник податкової служби I рангу, державний радник податкової служби II рангу, державний радник податкової служби III рангу, радник податкової служби I рангу, радник податкової служби II рангу, радник податкової служби III рангу, інспектор податкової служби I рангу, інспектор податкової служби II рангу, інспектор податкової служби III рангу.
Законом України від 05.07.2012 №5083-VI «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо державної податкової служби та у зв`язку з проведенням адміністративної реформи в Україні», який набрав чинності 12.08.2012, доповнено   Податковий кодекс України   (далі – ПК України) розділами XVIII-1 та XVIII-2, у тому числі статтею 344. Так згідно з пунктом   344.1 статті 344 ПК України   пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених   Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до   Закону України «Про державну службу»   незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.
Верховний Суд України у постанові від 22.10.2013 у справі №21-340а13 зазначив, що аналіз положень   статті 37 Закону України «Про державну службу»,   Закону України «Про державну податкову службу в Україні»   дає підстави вважати, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до   статті 37 Закону №3723-XII. Надалі такий правовий висновок підтримано Верховним Судом у постановах від 03.07.2018 у справі №586/965/16-а та від 18.03.2021 у справі №500/5183/17.
Отже, посадові особи органів державної податкової служби, які обіймали посади в державних органах для виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету та яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження служби в податкових органах повинен зараховуватись їм до стажу державної служби, який дає право на пенсію.
Згідно з висновками Верховного Суду, наведені у постановах від 19.06.2018 у справі №465/7218/16-а та від 13.12.2018 у справі №539/1855/17, доводи органу Пенсійного фонду про те, що позивач не має права на призначення пенсії відповідно до   Закону України «Про державну службу»   у зв`язку з тим, що йому присвоєно спеціальне звання як посадовій особі контролюючого органу, а тому його посада не відноситься до категорії посад державної служби, є безпідставними та повністю спростовуються положеннями   статті 344 ПК України   та Порядку №283.
За наведеного правового регулювання та враховуючи висновки Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що період роботи позивача в податкових органах з 02.07.1990 по 30.04.2016 (включно) зараховується до стажу державної служби. У відповідача не було підстав для незарахування до стажу державної служби позивача періодів роботи з 02.07.1990 по 30.04.2016 (включно), що становить понад 20 років.
Відповідно необґрунтованою є відмова Головного управління в Полтавській області у переведенні ОСОБА_1 на інший вид пенсії, оскільки, крім наявності спеціального стажу (понад 20 років державної служби станом на 01.05.2016), виконуються й інші умови (щодо віку   позивач досягла віку 60 роки та страхового стажу, який становить більше 44 років) для реалізації права на одержання пенсії відповідно до   Закону України «Про державну службу».
Згідно з частиною третьою   статті 45 Закону №1058-IV   переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
У спірному випадку у ОСОБА_1 право на переведення з одного виду пенсії на інший виникло з моменту звернення до пенсійного органу із відповідною заявою 30.09.2024.
Щодо позовної вимоги про врахування відповідачем довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії, колегія суддів зазначає, що у цій справі спір виник щодо права позивача на пенсію державного службовця відповідно до   статті 37 Закону №3723-ХІІ   у сукупності із пунктами 10, 12 розділу   XI   Прикінцеві та перехідні положення   Закону №889-VIII, оскільки орган Пенсійного фонду України не визнав за нею цього права.
Верховний Суд у постанові від 12.09.2023 у справі №560/8328/22, у якій предметом спору були аналогічні правовідносини, зазначив, що вимоги позивача зобов`язати обрахувати пенсію за віком з урахуванням заробітної плати працюючого державного службовця відповідної   посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є передчасними, оскільки стосуються розміру пенсійних виплат, який ще не обрахований суб`єктом владних повноважень, який наділений такою дискрецією, наслідки якої можуть бути предметом перевірки судом на відповідність критеріям, визначеним у   статті 2 КАС України, а отже така вимога спрямована на майбутнє, через що не підлягає задоволенню з огляду на те, що судовому захисту підлягає тільки порушене право.
Таким чином, з урахуванням наведеного позовна вимога про визначення розміру пенсії з урахуванням довідок, виданих 27.09.2024 Головним управлінням ДПС у Тернопільській області, про складові заробітної плати для призначення пенсії задоволенню не підлягає, оскільки є передчасною.
Враховуючи наведене, оскільки рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області позивачу безпідставно відмовлено у переведенні на інший вид пенсії (за наявності умов для реалізації права на одержання пенсії державного службовця згідно із пунктом 12   розділу ХІ Закону №889-VIII   та відповідно до   статті 37 Закону №3723-ХІІ), колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги слід задовольнити шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №192550006202 від 08.10.2024 про відмову в перерахунку пенсії та зобов`язання відповідача перевести ОСОБА_1 з 30.09.2024 (з часу звернення із заявою) на пенсію державного службовця за віком відповідно   Закону №889-VIII,   зарахувавши до стажу державної служби періоди її роботи з 02.07.1990 по 30.04.2016 (включно) в органах державної податкової служби.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року  у справі № 500/6348/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар