РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 565/160/24
Провадження № 22-ц/4815/926/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача      – Шимківа С.С.,
суддів:                  – Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 14 квітня 2025 року (ухвалене у складі судді Бренчук Г.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , яким просить змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на підставі рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2021 року на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з твердої грошової суми в розмірі 2000,00 грн. на частку від всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття.
В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2021 року стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн. щомісячно, до досягнення ним повноліття. У зв`язку з тим, що спільний із відповідачем син досяг підліткового віку, витрати на його утримання збільшилися, оскільки необхідно купувати інший одяг, взуття, харчування, а також нести витрати, у зв`язку з його навчанням у школі. Стягнуті судовим рішенням аліменти у розмірі 2000 грн. є недостатніми для належного утримання дитини, а тому просила позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 14 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів – задоволено частково.
Змінено спосіб стягнення аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2021 року у справі №565/1718/18.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що встановлений рішенням суду розмір аліментів в сумі 2000 грн. на даний час є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, а рішення суду про їх задоволення буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_2  оскаржив його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні вимог щодо зміни способу раніше стягнутих аліментів не з`ясував матеріальних та сімейний стан платника аліментів та стягувача, погіршення або поліпшення їх здоров`я.
Покликається на те, що позивач у своєму позові не навела підстав для зміни способу стягнення аліментів, що тягне за собою збільшення їх розміру, а саме, що аліменти у розмірі 2000 грн., враховуючи рівність батьківського обов`язку утримувати дитину, є недостатніми для забезпечення їх сина. 
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.
До розгляду апеляційної скарги по суті, представником ОСОБА_2 – адвокатом Поліщуком В.А., подано до апеляційного суду клопотання про зупинення провадження у справі, у зв`язку з перебуванням відповідача у складі Збройних Сил України в військовій частині НОМЕР_1 , яке не підлягає до задоволення.
Відповідно до п. 2  ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 9 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17 і від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20 виснував, що для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України необхідно надати докази перебування заявника у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан і виконує бойові завдання у зоні бойових дій.
Наданий відповідачем витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 05.04.2025 року № 97 не містять інформації про переведення військової частини, в якій він служить на воєнний стан і про залучення відповідача до виконання бойових завдань у зоні бойових дій у період розгляду справи апеляційним судом. 
ОСОБА_2 уклав договір на надання правничої допомоги у Рівненському апеляційному суді з адвокатом Поліщуком В.А., а тому не позбавлений можливості реалізовувати свої процесуальні права через представника.
Окрім того, розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів здійснюється апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження, за наявними у справі матеріалами, без виклику сторін в судове засідання.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 видане 11 січня 2010 року.
Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 27 березня 2014 року у справі №556/2779/13-ц розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дитину залишено проживати з матір`ю. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 50 (п`ятдесят) гривень на дитину щомісячно, і до досягнення нею повноліття, починаючи з 11 грудня 2013 року.
Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2021 року у справі №565/1718/18 збільшено розмір аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що присуджені з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 27 березня 2014 року по справі №556/2779/13-ц. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного Тячівським відділом ДВС у Тячівському районі Закарпатської області, вбачається, що станом на 17 січня 2024 року заборгованість зі сплати ОСОБА_2 аліментів відсутня.
Ст. 51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до положень статей 183, 184 СК України суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.
Таким чином, підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей183, 184 СК України.
Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
У зазначеній нормі права законодавець розширив можливості того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (отримувача аліментів) щодо вибору способу стягнення аліментів.
Аналізуючи вищевказані правові норми законодавства можна дійти висновку, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі).
Закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру.
До аналогічного висновку дійшов й Верховний суд України у постанові від 05 лютого 2014 року по цивільній справі № 6-143цс13, зазначивши, що зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України,не може обмежуватися разовим її здійсненням.
ОСОБА_1 скористалася своїм правом щодо визначення способу стягнення аліментів саме у частці від доходу.
У ч. 1ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3ст.181 СК України).
Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначенихстаттями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Таким чином, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.
З матеріалів справи вбачається, що спільна дитина сторін проживає разом із матір`ю, відтак саме на неї лягає основний тягар по утриманню та вихованню їх сина.
При цьому, відповідачем не надано доказів наявності у нього інших утриманців, окрім його неповнолітнього сина, а також відомостей, що стан його здоров`я та матеріальне становище не дозволяє йому сплачувати аліменти у розмірі, який заявлений у даному позові. 
Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Обов`язок утримувати дитину не залежить від бажання чи можливостей батьків, враховуючи загальне правило, що батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття навіть у тому разі, коли виконання цього обов`язку може призвести до неповного задоволення їх власних матеріальних і духовних потреб.
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що, враховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності, вік, стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, для фізичного, духовного, морального і соціального розвитку дитини, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина сторін має бути визначений у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача.
Колегія суддів вважає, що такий розмір аліментів визначений з урахуванням вимог сімейного законодавства та відповідає інтересам неповнолітньої дитини сторін у справі, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та достойного рівня його матеріального забезпечення.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 14 квітня 2025 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                   Шимків С.С.

Судді:                                                                 Гордійчук С.О.

       Ковальчук Н.М.