ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3691/25 Справа № 209/8785/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Корнєєва І. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Центральні тепломережі» на рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 січня 2025 року в цивільній справі номер 209/8785/24 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Центральні тепломережі» про зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року до Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Центральні тепломережі» про зобов`язання вчинити певні дії, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07.03.2024 року нею було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . При переоформленні особового рахунку на квартиру було виявлено, що по особовому рахунку № НОМЕР_1 обліковується заборгованість за спожиту теплову енергію попередніх власників квартири. 05.04.2024 року позивачка звернулась до відповідача з заявою про списання заборгованості попереднього власника, але відповіді не отримала. Враховуючи, що при укладенні договору купівлі-продажу не було зазначено застережень щодо наявності заборгованості, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав.
Позивачка просила суд зобов`язати відповідача виключити з обліку по особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість за період до 07.03.2024 року.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Центральні тепломережі» про зобов`язання вчинити певні дії – задоволено.
Зобов`язано Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Кам`янська теплопостачальна компанія» виключити із суми заборгованості ОСОБА_1 за послуги теплопостачання належної їй квартири за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість попередніх власників, що виникла до 07.03.2024 року.
Вирішено питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору.
Із вказаним рішенням не погодився відповідач КП Кам`янської міської ради «Центральні тепломережі», подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 07.01.2025 року в справі №209/8785/24 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі покласти на позивача.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є помилковим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального законодавства України.
Позивачка в своєму позові не довела, що будь-яке її право (майнове чи не майнове) порушується діями чи бездіяльністю підприємства.
Єдиним доказом, яким позивачка обґрунтовує свої вимоги є «рахунки-фактури» від ТОВ «ІНФО-КОМ», проте в них не зазначено, що вони виставлені саме громадянці ОСОБА_1 . Тобто, на момент звернення з позовною заявою позивачка не мала жодних грошових зобов`язань перед відповідачем, отже - предмет позову фактично відсутній.
Позивачка не має ніякого відношення до особового рахунку № НОМЕР_1 , так-як, наразі, за ним обліковується інша особа, тому тільки вона має юридичні права подавати подібні позовні заяви. Навіть сума боргу, яку позивачка просить виключити в прохальній частині позовної заяви чітко не зазначено.
Право вимоги до боржника ОСОБА_2 , заборгованість якого обліковується на особовому рахунку № НОМЕР_1 , було передано КП КМР «Центральні тепломережі» на підставі рішення Кам`янської міської ради від 09.07.2020 року №2008-44/VII. Тож, КП КМР «Центральні тепломережі» не є надавачем послуг з постачання теплової енергії та не здійснює поточних нарахувань, а уповноважене лише стягувати заборгованість, що виникла станом на 2020 рік в судовому порядку, тож взагалі не є належним відповідачем по даній справі.
Позивачка не повідомила КП КМР «Центральні тепломережі» належним чином про те, що вона є новим власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , відтак, всі рахунки надходили попередньому власнику ОСОБА_2 .
Питання щодо направлення рахунків мало бути вирішено позивачкою безпосередньо з особою, що їх направляє - ТОВ «ІНФО-КОМ», оскільки з наданих доказів неможливо встановити, кому саме і за який період дані рахунки виставлені.
Позивачка обрала невірний засіб захисту своїх прав, оскільки, у разі доведення факту порушення її прав, вона мала звертатися з позовом до особи, яка надає їй рахунки саме з вимогою про надання квитанції з належним розрахунком.
Заборгованість ОСОБА_2 , яка обліковується на особовому рахунку № НОМЕР_1 , є активом КП КМР «Центральні тепломережі», якого позивачка, даним позовом, намагається підприємство безпідставно позбавити.
Від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пономарьов А.А., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивачка просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Аргументи, викладені відповідачем у апеляційній скарзі, жодним чином не відрізняються від аргументів останнього, викладених у відзиві на позовну заяву.
Відповідачем проігноровано судову практику Верховного Суду по аналогічних справах щодо вирішення судами при розгляді позовів про зобов`язання комунального підприємства виключити з обліку по особовому рахунку нового власника квартири заборгованість попередніх власників квартири за певний період.
Постанова Верховного Суду по справі №686/6276/19 від 01.09.2020 року повністю спростовує всі доводи відповідача по справі, які були викладені у апеляційній скарзі. Так, у зазначеній постанові, суд зробив висновок про те, що новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати.
В договорі купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відсутнє зазначення про те, що новий власник бере на себе обов`язки зі сплати боргів за надані комунальні послуги, отримувачем яких був попередній власник.
Твердження скаржника про те, що нібито заборгованість обліковується за іншим боржником не заслуговують на увагу, оскільки всі рахунки на оплату приходять із зазначенням особового рахунку по квартирі, яка є власністю ОСОБА_1 , і у вказаних рахунках наявна заборгованість.
Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 72, 73).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що позивачка є власницею квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Прожуган М.А. Договір купівлі-продажу не містить будь-яких застережень, щодо заборгованості за послуги із централізованого опалення квартири (а.с. 9-12).
05.04.2024 року позивач зверталась до відповідача із листом про списання заборгованості (а.с. 13).
З квитанції про нарахування заборгованості з постачання теплової енергії вбачається, що станом на 01.08.2024 року заборгованість становить 16479,28 грн та підлягає сплаті на розрахунковий рахунок АТ «Дніпровська ТЕЦ» за особовим рахунком № НОМЕР_2 . Рахунок на теплопостачання станом на 01.08.2024 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 становить 28696,44 грн та підлягає сплаті на розрахунковий рахунок КП КМР «Центральні тепломережі» (а.с. 14).
Відповідно до довідки про стан розрахунків за надані послуги за період з 2020 року по 2024 рік за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , споживач ОСОБА_2 має наявну заборгованість: за 2020 рік – 28696,44 грн, за 2021 рік – 28696,44 грн, за 2022 рік – 28696,44 грн, за 2023 рік – 28696,44 грн, за 2024 рік – 28696,44 грн (а.с. 37).
24.07.2024 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська у справі №208/6441/24 (провадження 2-н/208/2567/24) було постановлено судовий наказ про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 по оплаті за теплопостачання у розмірі 16436,15 грн та 302,80 грн судового збору на користь КП КМР «Центральні тепломережі» (а.с. 38).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції огляду на наступне.
В силу ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна.
Положеннями статей 66, 67, 162 ЖК України визначено, що за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №176/552/22 (провадження №61-12657св22) наведено наступний правовий висновок, згідно з яким нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними… Проте новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна.
Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №686/6276/19, від 14 вересня 2022 року у справі №201/1807/21, від 12 жовтня 2022 року у справі №312/44/20.
У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі №201/1807/21 також зроблено висновок, що новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна.
Подібні за змістом правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 01 вересня 2020 року у справі №686/6276/19; від 15 жовтня 2020 року у справі №522/19127/18.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17; від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16; від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц; від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц; від 06 квітня 2021 року у справі №925/642/19.
Верховний Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 також вказав на те, що якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 вказала на те, що задоволення вимоги боржника зобов`язати кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір) може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу (п. 58).
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №176/552/22 (зазначено, що «з урахуванням фактичних обставин цієї справи, вимога ОСОБА_1 про зобов`язання КП «Жовтоводський водоканал» ДОР» виключити з обліку по особовому рахунку №НОМЕР_1 за квартирою АДРЕСА_1 заборгованість попередніх власників квартири за період до 12 жовтня 2021 року, є обґрунтованими та відповідають критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення таких вимог відновлює порушені права позивача та встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості позивача перед відповідачами до 12 жовтня 2021 року.
Аналогічний правовий висновок щодо способу судового захисту у подібних справах викладено Верховним Судом у постановах від 01 вересня 2020 року у справі №686/6276/19, від 26 січня 2022 року у справі №201/11406/20.
У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №201/11406/20 вказано, що «оскільки позивач заперечувала проти вимог відповідача щодо наявності заборгованості, які сформульовані у претензіях, а відповідач належним чином не відреагував на звернення позивача та не звернувся з вимогами до попереднього власника квартири, а лише посилався на відсутність механізму списання боргів за спожиті комунальні послуги, вимога ОСОБА_1 про зобов`язання КП «Теплоенерго» ДМР виключити з обліку по її особовому рахунку №НОМЕР_1 заборгованості попередніх власників квартири за період до 04 вересня 2020 року є обґрунтованою та відповідає критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення такої вимоги відновлює порушені права позивача та встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості позивача перед відповідачем».
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст.76 ЦПК України).
Судом встановлено, що позивачка є власницею квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Прожуган М.А., що підтверджується копією договору купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав Договір купівлі-продажу не містить будь-яких застережень, щодо заборгованості за послуги із централізованого опалення квартири.
Таким чином, позивачка ОСОБА_1 не вчиняла правочинів щодо прийняття заборгованості з постачання теплової енергії попереднього власника вказаної квартири.
05.04.2024 року позивачка зверталась до відповідача із листом про списання заборгованості.
З квитанції про нарахування заборгованості з постачання теплової енергії вбачається, що станом на 01.08.2024 року заборгованість становить 16479,28 грн та підлягає сплаті на розрахунковий рахунок АТ «Дніпровська ТЕЦ» за особовим рахунком № НОМЕР_2 . Рахунок на теплопостачання станом на 01.08.2024 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 становить 28696,44 грн та підлягає сплаті на розрахунковий рахунок КП КМР «Центральні тепломережі».
Відповідно до довідки про стан розрахунків за надані послуги за період з 2020 року по 2024 рік за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , споживач ОСОБА_2 має наявну заборгованість: за 2020 рік – 28696,44 грн, за 2021 рік – 28696,44 грн, за 2022 рік – 28696,44 грн, за 2023 рік – 28696,44 грн, за 2024 рік – 28696,44 грн.
24.07.2024 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська у справі №208/6441/24 (провадження 2-н/208/2567/24) постановлено судовий наказ про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 по оплаті за теплопостачання у розмірі 16436,15 грн та 302,80 грн судового збору на користь КП КМР «Центральні тепломережі».
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, проте новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо він не брав на себе обов`язку з їх сплати.
Враховуючи наведене вище, на позивачку не може бути покладено обов`язок зі сплати заборгованості з постачання теплової енергії, надані відповідачем попередньому власнику, що нараховані до 07.03.2024 року, тобто до укладення позивачкою договору купівлі-продажу квартири.
За таких обставин, виходячи з вказаного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з яким погоджується апеляційний суд, оскільки заборгованість за послуги з теплопостачання виникла до укладення договору купівлі-продажу квартири, а договір купівлі-продажу не містить будь-яких застережень щодо заборгованості за послуги із централізованого опалення квартири.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке в повній мірі відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача КП Кам`янської міської ради «Центральні тепломережі» по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Центральні тепломережі» залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 січня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 30 червня 2025 року.

Суддя: