ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2025 року	Львів	Справа № 140/2761/24 пров. № А/857/10289/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді                                                  Обрізко І.М., 
суддів                                                                        Пліша М.А.,  Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року про повернення позовної заяви в частині позовних вимог, прийняту суддею Лозовським О.А. в м. Луцьк, у справі № 140/2761/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,

                                                   встановив:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – ГУ ПФУ, відповідач), в якому просив визнати неправомірною відмову щодо не проведення перерахунку та виплати пенсії, з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії, як особі з інвалідністю 2-ої групи внаслідок війни, з 01.01.1999 по 31.12.2003 в розмірі не менше 350% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 01.01.2004 по 11.01.2005, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком 20% середньої заробітної плати працівників зайнятих у галузях економіки України за 2003 рік, що визначена спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі статистики, а з 12.01.2005 по 31.12.2005 в розмірі не менше 350% мінімальної пенсії за віком та як особі з інвалідністю 1-ої групи внаслідок війни, з 12.09.2023 по даний час (в межах 6-ти місячного строку звернення до суду) в розмірі не менше 400% мінімальної пенсії за віком, яка застосовується відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого в законах про Державний бюджет на відповідний рік; 
- зобов`язати провести перерахунок та виплату пенсії по інвалідності з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії, як особі з інвалідністю 2-ої групи внаслідок війни, з 01.01.1999 по 31.12.2003 в розмірі не менше 350% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 01.01.2004 по 11.01.2005, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком 20% середньої заробітної плати працівників зайнятих у галузях економіки України за 2003 рік, що визначена спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі статистики, а з 12.01.2005 по 31.12.2005 в розмірі не менше 350% мінімальної пенсії за віком та як особі з інвалідністю 1-ої групи внаслідок війни, з 12.09.2023 по даний час (в межах 6-ти місячного строку звернення до суду) в розмірі не менше 400% мінімальної пенсії за віком, яка застосовується відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого в законах про Державний бюджет на відповідний рік; 
- звернутися в порядку частини четвертої статті 7 КАС України до Верховного Суду з листом, у якому внести до Конституційного Суду України подання щодо перевірки на відповідність Конституції України статей (частини 1 статті 3, частини першої статті 8, частини першої, другої статті 1 7, частини другої, третьої статті 22, частини першої, другої статті 24 Конституції України) частини четвертої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захист» в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та пункту 1 розділу II «Прикінцеві положення» від 05.30.2005 (далі - Закон №2939-IV), якою з 01.01.2006 інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам 1-ої групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, ІІ-ої групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, ІІІ-ої групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність».
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2024 позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Волинській області в частині позовних вимог про визнання неправомірною відмову останнього щодо не проведення перерахунку та виплати пенсії, з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії, як особі з інвалідністю 2-ої групи внаслідок війни, з 01.01.1999 по 31.12.2003 в розмірі не менше 350% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 01.01.2004 по 11.01.2005, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком 20% середньої заробітної плати працівників зайнятих у галузях економіки України за 2003 рік, що визначена спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі статистики, а з 12.01.2005 по 31.12.2005 в розмірі не менше 350% мінімальної пенсії за віком та як особі з інвалідністю 1-ої групи внаслідок війни та зобов`язання провести перерахунок та виплату пенсії по інвалідності з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії, як особі з інвалідністю 2-ої групи внаслідок війни, з 01.01.1999 по 31.12.2003 в розмірі не менше 350% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 01.01.2004 по 11.01.2005, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком 20% середньої заробітної плати працівників зайнятих у галузях економіки України за 2003 рік, що визначена спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі статистики, а з 12.01.2005 по 31.12.2005 в розмірі не менше 350% мінімальної пенсії за віком та як особі з інвалідністю 1-ої групи внаслідок війни повернути позивачу без розгляду.
Суд виходив з того, що позовна заява подана з пропуском строку звернення до суду, та позивач після постановлення ухвали від 18.03.2024 про залишення позовної заяви без руху заяви про поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог не подав, а з позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається наявність поважних підстав для поновлення вказаного строку, тому суд дійшов висновку про повернення позовної заяви у вказаній частині позовних вимог.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.
У своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що в поданому адміністративному позові було заявлено клопотання про поновлення строку та наведені достатні обґрунтування для його поновлення, з посиланням на Конституцію, законодавство України та норми міжнародного права. Суд не прийняв до уваги, що у постанові ВП ВС від 24 грудня 2020 у справі № 510/1286/16-а ВПВС, вирішуючи питання щодо застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду, дійшла висновку, що згідно зі статтею 87 Закону № 1788-ХІІ суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком, що визначаючи початок перебігу строку звернення до адміністративного суду, важливо встановити той момент, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення її прав. Також, суд першої інстанції не врахував, що він оскаржує не бездіяльність відповідача, а відмову перерахувати пенсію, та як вбачається із матеріалів справи, своєчасно в межах шестимісячного строку, отримавши відмову від відповідача у перерахунку пенсії та з цього часу дізнавшись, що права його порушені, звернувся до суду. Таким чином, суд не відкривши провадження у справі, та не встановивши чи була вина суб`єкта владних повноважень при перерахунку пенсії на підставі постанов КМ України від 26.07.1996 № 831 та від 03.01.2002 № 1, а не законів України, згідно яких мало обчислюватися підвищення до пенсії, як інваліду війни 2 групи. Норми статті 122 КАС України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку виплатою недоплаченої суми пенсії. Зважаючи на те, що не проведення виплати належної суми пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, виплати недоплаченої суми пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком (ч. 3 ст. 51 Закону №2262-ХІІ (постанова Верховного Суду від 24.11.2020 у справі №815/460/18).
Просить скасувати ухвалу суду, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання відкриття провадження.
Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Враховуючи, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду про повернення позовної заяви, в силу приписів ч.2 ст.312 КАС України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач звернувся до суду з цим позовом 12.03.2024, тобто позивачем пропущений встановлений частиною другою статті 122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду з позовними вимогами за період, що передує цьому строку, а саме з 01.01.1999 по 31.12.2005. 
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024, позовну заяву в цій частині, залишено без руху. Наведені у позовній заяві підстави для поновлення пропущеного строку звернення до суду, з яких позивач просив поновити строк звернення до суду, за період  з 01.01.1999 по 31.12.2005 судом визнано не поважними та об`єктивними причинами пропуску вказаного строку, оскільки такі не містили достатніх та належних обґрунтувань наявності поважних причин пропуску вказаного строку. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви – десять днів з дня вручення копії цієї ухвали, шляхом подання (надіслання) до суду заяви про поновлення строку звернення до суду у частині позовних вимог за період, що передує шестимісячному строку звернення до суду з цим позовом (з 01.01.1999 по 31.12.2005), у якій вказати інші підстави для поновлення строку, додати докази поважності причин пропуску цього строку, або ж уточнити позовні вимоги з урахуванням строку звернення до суду.
Копія вказаної ухвали була надіслана за адресою позивача, вказаною у позовній заяві та вручена 28.03.2024, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. 
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2024, позовну заяву в цій частині позовних вимог, повернено.
Суд виходив з того, що позовна заява в частині позовних вимог (про визнання неправомірною відмову ГУ ПФУ у Волинській області щодо не проведення перерахунку та виплати пенсії, з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії, як особі з інвалідністю 2-ої групи внаслідок війни, з 01.01.1999 по 31.12.2003 в розмірі не менше 350% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 01.01.2004 по 11.01.2005, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком 20% середньої заробітної плати працівників зайнятих у галузях економіки України за 2003 рік, що визначена спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі статистики, а з 12.01.2005 по 31.12.2005 в розмірі не менше 350% мінімальної пенсії за віком та як особі з інвалідністю 1-ої групи внаслідок війни та зобов`язання провести перерахунок та виплату пенсії по інвалідності з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії, як особі з інвалідністю 2-ої групи внаслідок війни, з 01.01.1999 по 31.12.2003 в розмірі не менше 350% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 01.01.2004 по 11.01.2005, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком 20% середньої заробітної плати працівників зайнятих у галузях економіки України за 2003 рік, що визначена спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі статистики, а з 12.01.2005 по 31.12.2005 в розмірі не менше 350% мінімальної пенсії за віком та як особі з інвалідністю 1-ої групи внаслідок війни) подана з пропуском строку звернення до суду, та позивач після постановлення ухвали від 18.03.2024 про залишення позовної заяви без руху заяви про поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог не подав, а з позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається наявність поважних підстав для поновлення вказаного строку.
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Ч.1 ст.122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. Водночас, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Таким чином, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, зумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків спричинено досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття, «дізналася» та «повинна була дізнатись» про порушення права.
Зокрема, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.
Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї немає перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №340/1019/19).
Визначальним є те, що пенсія - це щомісячний періодичний платіж, через що у будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує кожного місяця. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.
Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії, звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.
Апеляційний суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду. Нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Предметом спору у даній справі є вимога позивача провести перерахунок та виплату пенсії по інвалідності з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії, як особі з інвалідністю 2-ої групи внаслідок війни, з 01.01.1999 по 31.12.2003 в розмірі не менше 350% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 01.01.2004 по 11.01.2005, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком 20% середньої заробітної плати працівників зайнятих у галузях економіки України за 2003 рік, що визначена спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі статистики, а з 12.01.2005 по 31.12.2005 в розмірі не менше 350% мінімальної пенсії за віком та як особі з інвалідністю 1-ої групи внаслідок війни, з 12.09.2023 по даний час в розмірі не менше 400% мінімальної пенсії за віком, яка застосовується відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого в законах про Державний бюджет на відповідний рік
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом понад шестимісячний строк, а саме 12.03.2024, тобто з пропущенням строку звернення до суду.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах Верховного Суду від 13.01.2025 у справі № 380/20679/24, від 16.01.2025 у справі № 400/9796/23, від 21.01.2025 у справі № 580/8244/23, від 30.05.2025 у справі №580/8300/24.
Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31.03.2021 по справі № 240/12017/19 відступила від висновків, викладених, зокрема, у постановах від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), від 25.02.2021 у справі №822/1928/18 (касаційне провадження № К/9901/1313/18) щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких, зокрема зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави (постанови Верховного Суду від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від органу Пенсійного фонду, а не після отримання пенсії за відповідний період (постанова Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №822/1928/18) та дійшла такого висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого ст.122 КАС України у спорах цієї категорії:
1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів;
2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.
В постанові від 21 вересня 2023 у справі № 340/341/23 Верховним Судом зазначено, що «реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача».
Колегія суддів зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява №28090/95, п.45).
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000, п. 33).
Згідно з  ч.1 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч.2 ст.123 КАС України).
Відповідно до п.9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає що позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про існування обставин, що об`єктивно перешкоджали звернутись з позовом до суду у межах строків, встановлених законом та не наведено поважних причин пропуску процесуального строку. З цього приводу судом першої інстанції наведено мотиви, які виходячи з апеляційного провадження не можна поставити під сумнів.   
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), у пункті 6 рішення виснував, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09 грудня 1994 у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15 листопада 2007 у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, пункти 42-47; від 18 липня 2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, пункт 25; від 07 жовтня 2010 у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, пункти 18, 19).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-                                                            
                                                             постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року про повернення позовної заяви в частині позовних вимог у справі № 140/2761/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	М. А. Пліш 	
 	 	Т. І. Шинкар