Справа № 461/8140/24                                        Головуючий у 1 інстанції: Волоско І. Р.
Провадження № 22-ц/811/344/25                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                20 червня 2025 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 грудня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Восьмого апеляційного адміністративного суду про відшкодування шкоди, 

встановив:
У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Восьмого апеляційного адміністративного суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, понесеної ним за касаційною скаргою на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року у справі №604/210/22 за позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому комітету Підволочиської селищної ради Тернопільської області про скасування постанови. 
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що у березні 2022 року звернувся до Підволочиського районного суду Тернопільської області з позовом до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Підволочиської селищної ради Тернопільської області, в якому просив скасувати постанову Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Підволочиської селищної ради від 17 грудня 2021 року №52, якою його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 152 КУпАП та накладено штраф в розмірі 680 гривень. 
Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2022 року вказану апеляційну скаргу повернуто. Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року, після повторного звернення, апеляційну скаргу на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 травня 2022 року теж було повернуто. 
Не погодившись з такими судовими рішеннями, позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції.
Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року по справі №604/210/22 за позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Підволочиської селищної ради Тернопільської області касаційна скарга була задоволена, ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. 
23 жовтня 2023 року позивач скерував у Верховний суд заяву про повернення судового збору за розгляд справи у касаційній інстанції, сплаченого 20.09.2022 року. Верховний Суд своєю ухвалою від 06 листопада 2023 року відмовив в компенсації судових витрат. 
Восьмий апеляційний адміністративний суд після розгляду справи по суті 22 листопада 2023 року виніс постанову по справі №604/210/22, однак не виніс рішення щодо компенсації позивачу судових витрат за розгляд скарги позивача в Касаційному суді. 
Отже, ні Восьмим апеляційним адміністративним судом, ні Підволочиським районним судом роз`яснення по відшкодуванню шкоди, завданої незаконним рішенням Восьмого апеляційного суду внаслідок відмови прийняття апеляційної скарги, надано не було, чим, на думку позивача, порушено його право на доступ до правосуддя. 
У зв`язку з наведеним, просив позов задовольнити та відшкодувати завдану шкоду, яка, з урахуванням збільшених позовних вимог, складає 6554 грн. 44 коп.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на те, що право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду та в статтях 1167, 1176 ЦК України. Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені нормами статею 1166 ЦК України. 
Зазначає, що при оскарженні ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року, ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року по справі №604/210/22 була висунута вимога про необхідність сплати судового збору у розмірі, визначеному підпунктом 5 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір». 
Верховний Суд своєю постановою від 10 жовтня 2023 року по справі №604/210/22 скасував ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року і направив справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі, чим підтвердив незаконність даної ухвали, а тому вважає, що має право на відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Додає, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги перешкоджала позивачу у реалізації конституційного права на апеляційне оскарження судового рішення. 
У відзиві на апеляційну скаргу Восьмий апеляційний адміністративний суд висловив заперечення щодо доводів апеляційної скарги. При цьому зазначив, що оскарження дій судді під час здійснення правосуддя шляхом подання скарги до іншого суду першої інстанції є порушенням принципу незалежності суддів і недопущення впливу на них. Тому суд або суддя, як орган, що здійснює правосуддя не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у розгляді цивільної справи, за винятком випадків коли суд виступає як будь-яка установа, або суддя виступає як фізична особа, а не як орган чи особа, яка здійснює правосуддя. 
Тлумачення норм ст.ст.62, 126 і 129 Конституції України, ч.11 ст.49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, по своїй суті, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію спокійно та незалежно. 
Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення ст.ст.1174 і 1176 ЦК України, згідно з якими, відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду покладається на державу, а не на суд. 
Питання розподілу судових витрат не є вимогою, яка направлена на захист порушених суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів позивача. Розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної із сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. Вирішення цього питання є обов`язком суду, яке вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом.
Надана Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду оцінка ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду в ході судового провадження із розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 не відповідає і не може бути ототожнена з критеріями, встановленими статею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 
Відтак, вважає рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 грудня 2024 року у справі №461/8140/24 законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга є безпідставною й такою, що не підлягає до задоволення. 
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 17.06.2025 року, є дата складення повного судового рішення – 20.06.2025 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що в березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Підволочиського районного суду Тернопільської області з позовом до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Підволочиської селищної ради Тернопільської області, в якому просив скасувати постанову Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Підволочиської селищної ради від 17 грудня 2021 року №52, якою його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП, та накладено штраф в розмірі 680 грн. (справа №604/210/22).
Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2022 року вказану апеляційну скаргу повернуто, з посиланням на те, що вона не була підписана заявником, що підтверджувалося актом Підволочиського районного суду Тернопільської області про відсутність КЕП від 06 червня 2022 року.
В подальшому, позивач повторно звернувся до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року апеляційну скаргу на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 травня 2022 року теж було повернуто.
Не погодившись з такими судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції. Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 травня 2022 року у зв`язку з тим, що вказане рішення не переглянуто в апеляційному порядку. Водночас, цією ухвалою касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 у справі №604/210/22 залишено без руху для доплати судового збору.
Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року скасовано і направлено справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про компенсацію судових витрат відмовлено.
Ухвала суду касаційної інстанції обґрунтована, зокрема, тим, що судове рішення про направлення справи для продовження розгляду або на новий розгляд не є рішенням, прийнятим на користь однієї із сторін у справі, оскільки передбачає повторну передачу справи до суду відповідної інстанції для нового розгляду по суті. У випадках передачі справи на новий розгляд або для продовження розгляду розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання касаційної скарги, здійснює адміністративний суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в ухвалі від 11 листопада 2020 року у справі №809/1649/15, та Верховного Суду, викладеними в ухвалах від 23 червня 2020 року у справі №808/3013/16, від 13 жовтня 2020 року у справі №540/474/19, від 04 листопада 2020 року у справі №806/2686/18, від 25 листопада 2020 року у справі №344/13462/16-а, від 26 січня 2021 року у справі №808/3691/17, від 29 березня 2021 року у справі №640/19553/19 та інших.
Постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року у цій справі не є судовим рішенням, яким закінчено розгляд справи, внаслідок направлення її до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
15 листопада 2023 року Восьмий апеляційний адміністративний суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 травня 2022 року у справі №604/210/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Підволочиської селищної ради Тернопільської області про скасування постанови.
22 листопада 2023 року Восьмий апеляційний адміністративний суд постановив ухвалу за результатами розгляду згадуваної апеляційної скарги ОСОБА_1 , якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 травня 2022 року в адміністративній справі №604/210/22 за позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Підволочиської селищної ради Тернопільської області про скасування постанови – без змін.
Звертаючись до суду з цивільним позовом до Восьмого апеляційного адміністративного суду, позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував тим, що внаслідок сплати ним судового збору за подання касаційної скарги на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року йому завдано шкоду в розмірі сплаченого судового збору. І оскільки незаконність ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року про повернення апеляційної скарги підтверджується постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року, тому вважає, що він має право на відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також вимог ст.1176 ЦК України. Водночас, у прохальній частині позовної заяви просив про стягнення матеріальної шкоди в сумі 6081 грн. 62 коп., яка складається із судового збору в розмірі 2481 грн., послуг банку – 12,41 грн. та відсотків по споживчому кредиту для компенсації залучених коштів для оплати судового збору за період 01.10.2022 року по 01.10.2024 року в сумі – 3578,21 грн. Вказану суму, за рахунок нарахування відсотків, в подальшому збільшив до 6554 грн. 44 коп. 
Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статею 1166 ЦК України.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.
Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та завданою шкодою є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
При цьому, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Згідно зі статею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Відповідно до статті 4 вказаного Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що відповідальність за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади (зокрема органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування) при здійсненні ними своїх повноважень, настає незалежно від вини цього органу. Водночас, для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, необхідною є наявність усіх інших елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка (рішення, дії чи бездіяльність) особи, що завдала шкоду; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками (збитки мають бути наслідком саме протиправної поведінки особи, що завдала шкоду, а не якихось інших обставин, зокрема, дій самого потерпілого або третіх осіб). Тобто відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім і невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають зазначеного прямого причинно-наслідкового зв`язку, є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.
Предметом доказування у даній справі є, як вважає позивач, неправомірна бездіяльність суду, який повернув апеляційну скаргу, що у свою чергу перешкоджало позивачу в реалізації ним права на апеляційне оскарження судового рішення, за що він сплатив судовий збір у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працезданих осіб. 
Однак, звертаючись до суду з позовними вимогами до Восьмого апеляційного адміністративного суду, позивач не довів належними і допустимими доказами факт заподіяння йому шкоди внаслідок скасування ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року, якою його апеляційну скаргу повернуто, а також причинного зв`язку між таким рішенням та настанням тих негативних наслідків, на які покликається ОСОБА_1 в позовній заяві.
Необхідно зазначити, що саме по собі скасування судом касаційної інстанції ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року не є безумовною підставою для відшкодування позивачу шкоди, в розмірі сплаченого судового збору за подання касаційної скарги. 
На переконання колегії суддів, понесені позивачем витрати в розмірі 2481 грн. належать до процесуальних витрат, понесених в адміністративній справі, тому не є шкодою, яка може бути стягнута шляхом подання цивільного позову про відшкодування шкоди на підставі вказаних вище норм матеріального права, оскільки такі витрати розподіляються судом в межах того провадження, в якому вони виникли. 
Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ухвала Восьмого апеляційного адміністративного суду була предметом перегляду у суді касаційної інстанції, відповідно оцінка Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду уже їй надана з дотриманням норм матеріального та процесуального права в порядку, визначеному чинним законодавством.
Суд першої інстанції правильно констатував, що зазначені у позовній заяві ОСОБА_1 вимоги і твердження, по суті, є оскарженням позивачем процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом адміністративної справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), з метою відшкодування сплаченого ним судового збору за подання заяви до суду касаційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу позивача на те, що відповідачем він визначив Восьмий апеляційний адміністративний суд, на який не поширюється юрисдикція судів з розгляду заявлених позивачем вимог, оскільки ні суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, ні суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя.
Відповідно до ч.11 ст.49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Отже, на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.
Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine), №20347/03, §36, від 12 березня 2009 року). 
Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і правовий аналіз статей 1174, 1176 ЦК України.
Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №454/3208/16-ц (провадження №14-500цс19).
Недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (п.76 висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).
Зазначений підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, у яких вони здійснюють правосуддя.
За таких обставин, належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі №6-3139цс16, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №14-90цс18 та від 21 листопада 2018 року у справі №14-399цс18 та у постанові Верховного Суду від 06 червня 2022 року у справі №454/3130/21.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а тому визначених процесуальним законом підстав для задоволення апеляційної скарги позивача немає. 
Також, колегія суддів звертає увагу позивача на вимоги статті 367 ЦПК України, відповідно до яких, апеляційний суд переглядає справу в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, тому всі заяви (клопотання), подані позивачем до апеляційного суду про зменшення/збільшення розміру позовних вимог та про долучення на їх підтвердження доказів, підлягають поверненню позивачу без розгляду.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 грудня 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 20 червня 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді:                                                         С.М. Копняк

А.В. Ніткевич