ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/2051/22
Номер провадження 22-ц/818/1131/25

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2025 року         м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
позивачки ОСОБА_1 , 
представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бєлової О.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2024 року в складі судді Лисиченко С.М. по справі № 953/2051/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, про визнання батьківства, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, про визнання батьківства.
Позовна заява мотивована тим, що з серпня 2010 року вона перебувала у дружніх, а згодом у близьких стосунках з ОСОБА_2 . На початку 2011 року вона несподівано дізналася про свою вагітність, про що телефоном, у присутності своїх батьків, повідомила відповідачу, який на той час знаходився на телевізійних зйомках у м. Москва. ОСОБА_2 обіцяв піклуватися про неї та дитину, питання про одруження вона не порушувала, оскільки знала, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі. Вони з відповідачем постійно спілкувались, інколи зустрічались, у травні 2011 року вона виїхала на запрошення відповідача до його рідного міста Запоріжжя, щоб доглядати його матір, планувала переїзд до цього міста. Під час її вагітності відповідач організував проходження нею медичного дослідження, передавав гроші для облаштування квартири, оплатив послуги пологового будинку. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила дочку ОСОБА_3 . Після народження дитини відповідач по телефону відмовився надати паспортні дані і взагалі підписувати разом з нею спільну заяву про батьківство щодо дитини, наполягаючи на тому, щоб вона зареєструвала дитину за своїм дівочим прізвищем. Тому вона зареєструвала дитину на прізвище ОСОБА_4 . Проти того, щоб вона записала дитину по-батькові як ОСОБА_5 , відповідач не заперечував.
У подальшому вони з відповідачем часто бачилися, підтримували подружні стосунки, разом охрестили дочку. Відповідач висловлював наміри купити їм з дитиною трикімнатну квартиру в м. Харкові, надавав їм з дочкою матеріальну допомогу, брав участь в утриманні та оздоровленні дитини. ОСОБА_2 визнав своє батьківство перед нею, дитиною, своєю матір`ю, її батьками, а також своїми близькими друзями. З 2014 року їхні взаємні почуття почали слабшати, і він став рідше навіщати її. У 2018 році відповідач продовжував активно спілкуватися з дитиною за допомогою телефону у її присутності та присутності її батьків. При цьому, він не забороняв дитині називати його батьком, запевняв дитину у любові до неї. З липня 2020 року вона не отримувала від нього грошових коштів.
Вказала, що позов заявлено виключно в інтересах дитини з метою встановлення правового зв`язку між дитиною та її батьком, який забезпечить захист встановлених законодавством прав дитини.
Просила визнати ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
30 липня 2024 року до суду надійшли пояснення представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Бєлової О.Є., зі змісту яких вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позову в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що позивачка посилається на обставини, які вона не може підтвердити жодним з наданих до суду доказів. Показання свідків, спільні фотографії, особисте листування, рух коштів по банківському рахунку жодним чином не можуть свідчити про доведеність факту батьківства відповідача, а лише підтверджують наявність відносин між сторонами. Він не був позбавлений можливості допомагати позивачці, незалежно від наявності або відсутності спільної дитини. В актовому записі про народження відомості про батька записані в порядку ст. 135 СК України, не зазначено його у якості батька дитини. Усі обставини, викладені у позовній заяві, є лише припущеннями позивачки, які спростовуються висновком експерта.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги є необґрунтованими, факт батьківства відповідача спростовується висновком експертизи, а інші докази є недостатніми для встановлення батьківства.
На вказане судове рішення 28 листопада 2024 року ОСОБА_1 безпосередньо до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, неправомірно протиставлено окремі положення, запозичені з рішень ЄСПЛ, методичним засадам розв`язання колізій при доказуванні обставин по справі, покладеним в основу ЦПК України. Зауваження ЄСПЛ, що на сьогоднішній день ДНК-експертиза є єдиним науковим методом точного визначення походження дитини, а її доказова сила значно переважує інші докази, не є тлумачення норм та положень Конвенції; абсолютизація цього зауваження є вузькоглядною. В українському національному законодавстві є чіткі та однозначні правила оцінювання доказів, які утворюють процедуру визнання батьківства, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Для усунення суперечностей між висновком експерта та іншими доказами у справі необхідна повторна судова молекулярно-генетична експертиза, однак суд не скористався своїм правом самостійно збирати докази в інтересах дитини, а також двічі відмовив їй у задоволенні відповідного клопотання. У рішенні суду відсутній перелік відхилених доказів та мотиви їх відхилення. Суд не врахував участь відповідача в утриманні та вихованні дитини, не надав належної оцінки наданим нею доказам, які в сукупності підтверджують батьківство відповідача. Під час призначення експертизи суд допустив процесуальні порушення – експертиза двічі призначалась в одному і тому ж закладі, суд не розглянув справу за наявними у ній матеріалами, хоча відповідач двічі не з`являвся для проведення експертизи; її заява про проведення підготовчого судового засідання без її участі отримана судом шляхом обману і примусу, їй безпідставно відмовлено у задоволенні відводу судді. Судом неповно досліджено висновок експертизи, не враховано, що у висновку відсутні скриншоти електрофореграм, які генеруються в автоматичному режимі аналізатором ДНК, і які є головним результатом виконаних інструментальних вимірювань з відображенням дати проведення досліджень. Низка порушень при призначенні і проведенні експертизи свідчить про те, що висновок експерта не є допустимим доказом. Ухвали та рішення суду є невмотивованими, рішення має замовний характер, ставлення до неї було упередженим та необ`єктивним. У додатку до апеляційної скарги ОСОБА_1 окремо виклала аргументи, які обґрунтовують її позицію щодо невідповідності висновку експерта від 05 березня 2024 року вимогам Інструкції з організації проведення та оформлення експертних проваджень у підрозділах Експертної служби МВС України.
Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подала клопотання про призначення повторної судової молекулярно-генетичної експертизи.
10 лютого 2025 року через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_2 адвоката Бєлової О.Є. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін. Відзив мотивовано тим, що в національній судовій практиці сформовано чіткий підхід до визначення результатів судово-медичної експертизи як основоположного доказу у даній категорії справ. Для точного та всебічного висновку про батьківство єдиним науковим методом є проведення відповідної експертизи. Таким чином, доводи позивачки щодо невірного застосування судом першої інстанції висновків ЄСПЛ є лише її домислами. Твердження позивачки щодо упередженої позиції суду не підкріплені жодним доказом та спростовуються матеріалами справи. Усі надані позивачкою докази є суто підтвердженням контактів між сторонами, які, у тому числі, стосувалися й дитини. Проте, жодним чином підтвердити біологічний зв`язок такі докази не можуть з огляду на їх природу. Показання свідків, спільні фотографії, особисте листування, рух коштів по банківському рахунку жодним чином не можуть свідчити про доведеність факту батьківства відповідача, оскільки не є прямими доказами щодо кровної спорідненості між малолітньою дитиною та відповідачем. Зазначені докази лише підтверджують наявність відносин між сторонами, але аж ніяк факт батьківства відповідача щодо дитини. Висновком експертизи однозначно встановлено, що ОСОБА_2 не може бути біологічним батьком малолітньої ОСОБА_6 . Підстав для проведення повторної експертизи, а саме обґрунтованих сумнівів у правильності висновку експерта та порушень у її проведенні, не вбачається.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу, представника відповідача адвоката Бєлову О.Є., яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_6 , про що 27 вересня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції складено актовий запис № 3620. Батьками зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Зазначений факт підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 27 вересня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції (а.с. 17 том 1).
Згідно з даними, які містяться у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 СК України № 00012485657 від 23 липня 2013 року, 27 вересня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції складено актовий запис № 3620 про народження ОСОБА_6 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батька дитини – ОСОБА_7 , записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с. 18-19 том 1).
Позивачка 09 серпня 2018 року уклала шлюб з ОСОБА_9 (а.с. 13 том 1).
ОСОБА_1 надано скриншоти листування з особою, підписаною як «АВН», фотографії із зображенням сторін та дитини, виписки щодо руху грошових коштів, з яких вбачається перерахування на її рахунок грошових коштів (а.с. 16, 20-63 том 1).
ОСОБА_2 факти листування з позивачкою та перерахування грошових коштів на її рахунок не заперечувались.
Як вбачається з висновку експерта ХНДЕКЦ МВС України від 05 березня 2024 року № СЕ-19/121-24/1179-БД за результатами проведення судової молекулярно-генетичної експертизи за матеріалами цивільної справи № 953/2051/22, в результаті проведеного молекулярно-генетичного дослідження встановлено генетичні ознаки (ДНК-профілі) зразків букального епітелію гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (об`єкт № 1), гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (об`єкт № 2), малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (об`єкт № 3) (таблиця 1.1, додаток 1). Порівняльним дослідженням встановлено, що генетичні ознаки (ДНК- профіль) зразка букального епітелію малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (об`єкт № 3), містять генетичні ознаки (алелі), які визначені в ДНК-профілі зразка букального епітелію гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (об`єкт № 2), та не містять генетичні ознаки (алелі), які визначені в ДНК-профілі зразка букального епітелію гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (об`єкт № 1). Таким чином, гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не може бути біологічним батьком малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 146-162 том 1).
Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка позивачка ОСОБА_1 підтвердила обставини, якими обґрунтовано її позовні вимоги.
Допитані судом свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 – батьки позивачки, підтвердили, що факт свого батьківства ОСОБА_2 не заперечував, організовував хрестини дитини, спілкувався з нею, переказував гроші на утримання дитини, надсилав одяг, подарунки, організовував відпочинок. Їхня онука з 2020 року не спілкується з ОСОБА_2 .
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28 травня 2024 року та протокольною ухвалою суду від 22 жовтня 2024 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення повторної молекулярно-генетичної експертизи у справі – відмовлено.
Статтею 51 Конституції України, частинами 2, 3 статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно зі статтею 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Ніяких моральних та правових обмежень будь-які діти не знають. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державними органами реєстрації актів цивільного стану в установленому законом порядку.
За змістом частини 1 статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Відповідно до частин 1, 2 статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
Згідно із частиною 3 статті 128 СК України позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.
Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (частина 2 статті 128 СК України).
Згідно із частиною 4 статті 128 СК України позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини 1 статті 135 цього Кодексу.
Частина 1 статті 135 СК України передбачає, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Тлумачення статті 128 СК України свідчить, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.
Доказами батьківства конкретного чоловіка можуть бути різноманітні документи (листи, заяви за місцем роботи про надання матеріальної допомоги тощо), усні заяви та поведінка відповідача під час вагітності матері та після народження дитини (турбота про матір, вітання з новонародженим, обрання імені дитині та інше). Усе це може прямо чи опосередковано свідчити про те, що батьком дитини є саме позивач. Крім цього, на сьогодні існує багато видів різноманітних експертиз, які дозволяють встановити батьківство з великою мірою точності. Такими є, наприклад, генетична дактилоскопія (по ДНК, де міститься генетичний код, індивідуальний для кожної особи, при цьому ДНК дитини завжди поєднує ознаки ДНК матері та батька), експертиза по амніотичній рідині (води при вагітності).
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що: доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини 2 статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц (провадження № 61-14438св18) вказано, що «експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо».
Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).
Правовий висновок щодо того, що доказова цінність ДНК-тесту суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства, викладено у постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 (провадження № 61-18333св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 277/836/16-ц (провадження № 61-48029св18); від 13 вересня 2023 року у справі № 552/4291/22 (провадження № 61-6451св23); від 31 січня 2024 року у справі № 752/13549/22 (провадження № 61-10510св23), від 12 березня 2025 року у справі № 146/1162/23 (провадження № 61-14956св24).
Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства (постанова Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 444/526/18, провадження № 61-7126св22).
Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Враховуючи обставини справи, чутливість правовідносин, в яких виник спір, встановлення факту кровного споріднення між батьком і дитиною не може вважатися об`єктивним за відсутності висновку судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи (постанова Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 757/26284/14-ц, провадження № 61-2871св19).
Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини 2 статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
Крім того, за правилами частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі «Йевремович проти Сербії» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки народилася дочка ОСОБА_6 . Відомості про батька дитини – ОСОБА_7 в актовому записі про народження вказані відповідно до ч.1 ст.135 СК України, зі слів матері.
Станом на час народження дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі не перебували, відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. Спільного господарства сторони не вели, однією сім`єю не проживали, їхні відносини мали характер періодичних зустрічей.
Надані позивачкою докази: фотознімки, листування, виписки щодо переказу коштів, показання її батьків, допитаних як свідки, у своїй сукупності свідчать лише про існування між сторонами тісних взаємовідносин, однак не підтверджують достовірно та однозначно кровну спорідненість ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_6 . 
Згідно  з висновком експерта від 05 березня 2024 року № СЕ-19/121-24/1179-БД за результатами проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, який є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, ОСОБА_2 не може бути біологічним батьком ОСОБА_6 .
Вказаний висновок експерта є обґрунтованим, не суперечить іншим матеріалам справи та не викликає сумнівів в його правильності. 
Посилання ОСОБА_1 щодо процесуальних порушень під час призначення і проведення експертизи, відсутності у висновку скриншотів електрофореграм, які генеруються в автоматичному режимі аналізатором ДНК, висновку експерта не спростовують та не дають підстав для обґрунтованих сумнівів у його правильності. 
До того ж, як вбачається з відомостей з ЄДРСР, вважаючи вказаний висновок експерта завідомо неправдивим, ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів, та за її заявою відкрито кримінальне провадження № 12024226180000241. У ході досудового розслідування проведено судову молекулярно-генетичну експертизу у експертній установі ННЦ "Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса" судовим експертом Фурс М.В., висновок якої є аналогічним висновку експертизи, що проведена у експертній установі Харківського науково-дослідного експертно криміналістичного центру МВС України судовим експертом Зюбрій С.О., та являється предметом вказаного кримінального провадження. Зазначені обставини встановлені ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 січня 2025 року у справі № 641/4212/24.
Отже, щодо питання батьківства ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_7 проведено дві експертизи різними експертними установами, та їх висновки є аналогічними і підтверджують відсутність ймовірності батьківства відповідача по справі.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що судом неправильно застосовано висновок ЄСПЛ щодо того, що на сьогоднішній день ДНК-експертиза є єдиним науковим методом точного визначення походження дитини, а її доказова сила значно переважує інші докази; що в українському національному законодавстві є чіткі та однозначні правила оцінювання доказів, які утворюють процедуру визнання батьківства, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, колегія судів відхиляє, адже правовий висновок щодо того, що доказова цінність ДНК-тесту суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства, відповідає практиці ЄСПЛ та Верховного Суду; його застосування у судовій практиці є усталеним.
Доводи ОСОБА_1 щодо того, що в рішенні суду відсутній перелік відхилених доказів та мотиви їх відхилення; що суд не врахував участь відповідача в утриманні та вихованні дитини, не надав належної оцінки наданим нею доказам, які в сукупності підтверджують батьківство відповідача, є необґрунтованими, адже судом надано належну оцінку всім поданим доказам та встановленим на їх підставі обставинам. Надані позивачкою докази, як вже зазначалось, не дають підстав для категоричного висновку про батьківство відповідача, тож її посилання на те, що висновок експерта суперечить іншим доказам у справі, є безпідставними. 
Твердження ОСОБА_1 щодо того, що їй безпідставно відмовлено у задоволенні відводу судді, ставлення до неї було упередженим, жодним чином не підтверджуються. Заявлений позивачкою відвід розглянуто належним чином, та суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його задоволення. Даних, які б прямо чи опосередковано свідчили про заінтересованість судді в результаті розгляду справи, а також інших доказів, які б могли свідчити про наявність обставин, що викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді, матеріали справи не містять.
Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстави для перерозподілу судових витрат у суду апеляційної інстанції відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 28 липня 2025 року.

Головуючий                                                         Ю.М. Мальований 

Судді                                                                 О.В. Маміна

В.Б. Яцина