ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року	Львів	Справа № 140/14103/24 пров. № А/857/18158/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,
                                                                                                                                   
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії,
          
суддя у І інстанції                                                            Шепелюк В.Л.
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Луцьк,
дата складення повного тексту рішення                               09 квітня 2025 року,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами згідно з підпунктом “г” пункту 2 частини 4 та частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”; зобов`язати відповідача повторно розглянути рапорт від 09 жовтня 2024 року про звільнення з військової служби в запас відповідно до підпункту “г” пункту 2 частини 4 та частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” та звільнити з військової служби.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі №140/14103/24, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 від 09 жовтня 2024 року про звільнення з військової служби.
Зобов`язано відповідача розглянути рапорт ОСОБА_1 від 09 жовтня 2024 року про звільнення з військової служби та прийняти рішення за результатом його розгляду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що наслідком подання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту із зазначенням її підстави.
ОСОБА_1 звертався до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 та частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у зв`язку з необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Проте, відповідач не надав доказів належного результату розгляду даного рапорту, у тому числі таких, як прийняття наказу про звільнення позивача з військової служби або відмови у задоволенні вимог рапорту, з посиланням на акти законодавства та з роз`ясненням порядку оскарження, окрім письмових клопотань по суті рапорту, зазначених на самому рапорті та листа від 17 листопада 2024 року №08/13000-24-Вх/282, наданого у відповідь на адвокатський запит.
Таким чином, оскільки командування Військової частини НОМЕР_1 , де безпосередньо проходить службу позивач, не приймало будь-якого рішення за результатами розгляду рапорту про звільнення з військової служби, то допустило протиправну бездіяльність. Тому відповідача слід зобов`язати належним чином розглянути рапорт ОСОБА_1 від 09 жовтня 2024 року.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання звільнити позивача з військової служби, то така є передчасною, оскільки її вирішення безпосередньо залежить від результатів розгляду поданого ним рапорту.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено Військовою частиною НОМЕР_1 , яка у своїй скарзі просило скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначив, що позивачем заявлена позовна вимога щодо визнання протиправною та скасування відмови у звільненні з військової служби, зобов`язання повторно розглянути рапорт про звільнення з військової служби та звільнити ОСОБА_1 з військової служби. Разом із тим, задовольняючи частково позовну заяву, суд визнав протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби та зобов`язав відповідача розглянути рапорт ОСОБА_1 від 09 жовтня 2024 року про звільнення з військової служби та прийняти рішення за результатом його розгляду. 
Скаржник вважає зазначене необґрунтованим виходом за межі позовних вимог, а тому таке рішення прийняте з порушенням основоположних принципів адміністративного судочинства. 
Окрім того зазначає, що під час вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та дослідження всіх долучених до рапорту документів керівництвом ІНФОРМАЦІЯ_2 було прийнято рішення про відмову в задоволенні рапорту про звільнення. Оскільки, позивач в рапорті не зазначав у який саме спосіб бажає отримати відповідь про результати розгляду його рапорту, то рішення про відмову в задоволенні рапорту від 09 жовтня 2024 року були доведені особисто ОСОБА_1 18 жовтня 2024 року на засіданні атестаційної комісії в приміщенні управління ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
На переконання скаржника, дії Військової частини НОМЕР_1 є такими, що вчинені на підставі, в межах та в спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації у період дії воєнного стану, яку проходить у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді інспектора прикордонної служби 2 категорії – водія 3 категорії інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ” (тип Б), відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_4 ” (тип Б).
09 жовтня 2024 року позивач звернувся до начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_6 » із рапортом (зареєстрований 09 жовтня 2024 року №2/2/66161/24-Вн), у якому просив звільнити його з військової служби в запас відповідно до підпункту “г” пункту 2 частини 4 та частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за братом другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю ІІ групи, так як мати сама потребує постійного догляду за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
До рапорту позивачем долучено такі документи: нотаріально завірені копії паспортів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; нотаріально завірені копії карток платника податків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; витяги з реєстру територіального громади щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; довідку від 04 жовтня 2024 року №244; нотаріально завірену копію пенсійного посвідчення ОСОБА_3 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ; висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу від 25 вересня 2024 року №430; копію посвідчення серії НОМЕР_3 ; довідку до акту медико-соціальної експертної комісії серії 12ААБ №714096.
Листом від 17 листопада 2024 року №08-13000-24Вх/282 у відповідь на адвокатський запит щодо надання інформації про наслідки розгляду рапорту відповідач повідомив, що рапорт старшого сержанта ОСОБА_1 щодо його звільнення в запас був розглянутий керівництвом НОМЕР_4 прикордонного загону, проте з урахуванням наданих документів, підстав для звільнення немає.
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232-XII).
Відповідно до частини 1 статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
На підставі частини 2 цієї статті проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
За змістом частини 4 вказаної статті порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 1 статті 3 Закону №2232-XII визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону №2232-XII).
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.
Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина 7 статті 26 Закону №2232-XII).
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (в редакції Закону №3902-IX від 07 вересня 2024 року) встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Указом Президента України за №1115/2009 від 29 грудня 2009 року затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі – Положення) пунктом 279 якого встановлено, що військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.
Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.
Відповідно до пункту 288 Положення встановлено, що у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.
У разі звільнення військовослужбовця з військової служби за рішенням командування за розпорядженням начальника органу Держприкордонслужби, в якому проходить службу військовослужбовець, кадровий підрозділ органу забезпечує підготовку подання про його звільнення.
Форма та порядок подання про звільнення військовослужбовців з військової служби та перелік документів, які додаються до нього у випадках, передбачених абзацами першим і другим цього пункту, визначаються наказом Міністерства внутрішніх справ України.
За правилами пункту 292 Положення, наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу. Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за обраним місцем проживання.
Апеляційний суд звертає увагу, що розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.
Окрім того, варто зазначити, що будь яких інших нормативно-правових актів, які б регламентували процедуру розгляду питання щодо звільнення військовослужбовця Держприкордонслужби з військової служби МВС України не прийнято.
Так, апеляційний суд вважає, що за результатами розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту (заяви).
Розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення (відповідь) доведена до військовослужбовця належним чином.
Разом із тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що чинним законодавством не передбачено прийняття уповноваженими особами (військовими частинами) рішень про відмову у формі відповідних наказів.
У спірному випадку рішенням про відмову у задоволенні рапорту військовослужбовця може бути відповідне повідомлення, у якому зазначено мотиви й підстави його прийняття.
Як слідує з матеріалів справи, 09 жовтня 2024 року ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення з військової служби, до якого додав: нотаріально завірені копії паспортів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; нотаріально завірені копії карток платника податків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; витяги з реєстру територіального громади щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; довідку від 04 жовтня 2024 року №244; нотаріально завірену копію пенсійного посвідчення ОСОБА_3 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ; висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу від 25 вересня 2024 року №430; копію посвідчення серії НОМЕР_3 ; довідку до акту медико-соціальної експертної комісії серії 12ААБ №714096.
При цьому матеріали справи не містять жодних доказів розгляду рапорту позивача Військовою частиною НОМЕР_1 . Отже, рапорт позивача встановленим порядком розглянутий не був.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що рішення за наслідками розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби Військовою частиною НОМЕР_1 не приймалося, що свідчить про те, що відповідач допустив протиправну пасивну поведінку щодо нерозгляду у встановленому порядку рапорту позивача від 09 жовтня 2024 року про звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 та частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Таким чином апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що відповідачем у спірних правовідносинах допущено протиправну бездіяльність, оскільки відповідачем не прийнято жодного мотивованого рішення за наслідками поданого позивачем рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 та частини 12 статті 26 №2232-ХІІ.
При цьому, прийняття відповідного рішення за наслідками розгляду рапорту військовослужбовця є компетенцією командування військової частини (військового формування), у складі якого він перебуває.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача розглянути по суті та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту позивача від 09 жовтня 2024 року про звільнення з військової служби.
Висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог відповідачем під сумнів не ставляться, а позивачем відповідної апеляційної скарги не подано. Отже у зазначеній частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі №140/14103/24 – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар