УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №293/1402/24 Головуючий у 1-й інст. Лось Л. В. 
Категорія 101 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
суддів: Коломієць О.С.,Павицької Т.М., 
за участі секретаря судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №293/1402/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування на утриманні у загиблого військовослужбовця
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1                         
на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2025 року, яке ухвалене під головуванням судді Лось Л.В. у смт Черняхові,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, якою просила: встановити факти проживання однією сім`єю та перебування її ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утриманні в онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період із 13 жовтня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_4, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 в селі Червонопопівка Кремінського району Луганської області.
Заява обґрунтована тим, що вона є бабусею ОСОБА_2 , який, перебуваючи на військовій службі, загинув ІНФОРМАЦІЯ_5 . На день загибелі онука його батьки померли, у шлюбі він не перебував, дітей та інших утриманців не мав. Вона ( ОСОБА_1 ) протягом багатьох років опікувалася онуком та після смерті його матері була призначена опікуном на підставі рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 04 листопада 2008 року. З березня 2008 року вона разом із онуком проживала однією сім`єю, мала спільний побут і бюджет та вели спільне господарство. ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживав разом із нею ( ОСОБА_1 ) за адресою реєстрації її місця проживання: АДРЕСА_2 , оскільки будинок АДРЕСА_1 знесений. Після втрати працездатності у зв`язку з хворобою, її онук ОСОБА_2 доглядав та опікувався нею, купував ліки, одяг, взуття, продукти харчування, оплачував комунальні витрати, допомагав по господарству. Інших доходів, окрім пенсії, вона не мала, а тому її онук постійно допомагав їй фінансово: надавав грошові кошти готівкою. Фактично вона ( ОСОБА_1 ) перебувала на утриманні свого онука ОСОБА_2 у період із 2016 року по день його загибелі - ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_2 утримував її за рахунок власних доходів, оскільки був працевлаштованим, а в подальшому - за рахунок грошового забезпечення, яке отримував під час несення служби в ЗСУ. Після загибелі онука, вона ( ОСОБА_1 ) займалася його похованням та є його єдиним спадкоємцем, яка спадщину прийняла. Встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю її ( ОСОБА_1 ) із онуком ОСОБА_2 , встановлення факту перебування її ( ОСОБА_1 ) на утриманні онука ОСОБА_2 необхідне для звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про призначення пенсії по втраті годувальника, а також для звернення до Міністерства оборони України про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю онука військовослужбовця ОСОБА_2 . 

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2025 року ОСОБА_1 у встановленні факту проживання однією сім`єю та перебування на утриманні у загиблого військовослужбовця відмовлено. 

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, заявник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким її заяву задовольнити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що в судовому засіданні були дослідженні докази реальності сімейних відносин та факт її ( ОСОБА_1 ) перебування на утриманні онука, а саме: довідка сільської ради про фактичне проживання за однією адресою заявника та загиблого онука; документи щодо поховання загиблого ОСОБА_2 , документи щодо успадкування майна ОСОБА_2 , покази свідків. Загиблий онук із 2016 року до середини 2019 року працював постійно, як офіційно працевлаштований. З липня 2019 року по день призову на військову службу ОСОБА_2 працював неофіційно на будівництві, про що вона повідомляла в судовому засіданні. Кошти на її утримання онук надавав їй готівкою, а тому підтвердити це документами неможливо. Суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, а саме, довідці та актам сільської ради, квитанціям про оплату дороговартісного її лікування, а також її одноособову участь в похованні ОСОБА_2 . Твердження суду, що покази свідків не доводять факт її перебування на повному утриманні онука, не відповідає дійсності. Всі подані нею докази в цілому свідчать, що вона із ОСОБА_2 складали сім`ю в розумінні ст.3 СК України. Також доведений факт її перебування на утриманні онука ОСОБА_2 , тобто на утриманні загиблого військовослужбовця.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким заяву задовольнити у повному обсязі, встановивши факти проживання однією сім`єю та перебування на утриманні онука, який загинув. 

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.36,38-39 т.2).Відповідно до змісту частини другої ст.372 ЦПК України неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до пункту 2 частини першої ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

За частиною другою ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Тобто, перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст.315 ЦПК України, не є вичерпним.

Згідно з частиною першою ст.319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Про вказане також наголошує Верховний Суд в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18.

Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі №752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року в справі №750/9847/18, від 03 лютого 2021 року в справі №644/9753/19, від 16 червня 2021 року в справі №643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року в справі №641/5187/20.

Отже, в судовому порядку можливо встановити факти, коли ці факти безпосередньо породжуватимуть юридичні наслідки, тобто вони повинні мати юридичне значення, а саме: від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення.

Метою встановлення фактів у даній справі, а саме: постійного проживання однією сім`єю із загиблим онуком та перебування на його утриманні, є призначення одноразової грошової допомоги, яка надається членам сім`ї у разі загибелі військовослужбовця та отримання пенсії у зв`язку із втратою годувальника.

Як резюмує Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 січня 2024 року в справі №560/17953/21, чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладені у постанові Великої Палати від 30 січня 2020 року в справі №287/167/18-ц та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі №290/289/22-ц, а саме ВП ВС указала, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Частиною п`ятою ст.17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Реалізація вказаних заявником прав на отримання матеріальних виплат та гарантій, передбачена Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Про деякі питання виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Відповідно до ст.41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовців, здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною першою ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовців - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 "Про деякі питання виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у п.1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у ст.16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з ст.16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній на ІНФОРМАЦІЯ_4, тобто на дату загибелі військовослужбовця ОСОБА_2 ), у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 ст.16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Відповідно до частин першої, другої ст.30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих, які перебували на їх утриманні. Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли в період проходження служби.

Відповідно до частини третьої ст.30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю; в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю; г) дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати; д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює.

Системне тлумачення положень ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та положень ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» дає підстави для висновку, що право на виплату одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого).

При цьому утриманцями можуть бути: - діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Водночас братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; дружині (чоловіку) або одному з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайняті доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працюють, а також діду і бабусі - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати.

Окрім того, відповідно до положень ст.31 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Аналогічні норми закріплено і в Законі України "Про пенсійне забезпечення" (ст.ст.37,38).

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалася, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у виді витрат на утримання житла, його ремонті, сплату комунальних платежів, купівлі продуктів харчування, речей першої необхідності тощо. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до Судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, викладеної у листі Верховного Суду від 01 січня 2012 року, до заяви про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, в якій зазначається мета цього встановлення, можуть надаватися: 1) докази, що підтверджують факт перебування заявника на утриманні особи, яка померла (документи, акти, листи ділового й особистого характеру); 2) докази, які встановлюють, що надані заявнику матеріальні засоби є основним і постійним джерелом його існування (корінці поштових переказів, квитанції та інші документи, що свідчать про одержання заявником грошей або іншої допомоги від годувальника); 3) довідка із ЖЕКу або сільської ради про те, що заявник звертався до них за одержанням документа про перебування на утриманні померлого, однак йому в цьому було відмовлено через відсутність відомостей про утримання або на тій підставі, що заявник не був на утриманні; 4) документи, які свідчать про те, що заявник є членом сім`ї померлого - копія свідоцтва про шлюб, народження, усиновлення тощо; 5) документи, які встановлюють, що заявник був неповнолітньою або непрацездатною особою, не був членом сім`ї спадкодавця, але перебував на утриманні останнього не менше п`яти років та одержував від нього матеріальну допомогу, що була єдиним джерелом засобів до існування (копія свідоцтва про народження, довідка про інвалідність, інші письмові докази); 6) копія свідоцтва про смерть годувальника.

Конституційний Суд України в рішенні від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99 (№5-рп/99) роз`яснив, що членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця є та з визначених у пункті 1 цього Рішення особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.

В постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі №592/17552/18, від 22 жовтня 2020 року в справі №210/343/19 та від 31 серпня 2022 року в справі №592/13089/21 вказано, що якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

За таких обставин, для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого судам необхідно враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Відповідно до частин другої та четвертої ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я утворюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року в справі №686/8440/16-ц.

Конституційний суд України у рішенні від 03 червня 1999 року №5-рп/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.

Указаний висновок неодноразово використовувався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18 березня 2019 року в справі №357/6408/17, від 05 квітня 2019 року в справі №387/938/17, від 16 травня 2019 року в справі №467/404/17, від 03 липня 2019 року в справі №554/8023/15-ц.

Суттєвою умовою для визнання осіб такими, що перебувають у сімейних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Законом не визначено, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає заявник є підставою для відмови у задоволенні заяви.

Із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 27 років в с. Червонопопівка Кремінський район Луганська область, помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Черняхівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) 23 травня 2023 року, за актовим записом №160 (а.с.15 т.1).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 17 травня 2023 року №1338, виданого Кам`янським районним відділенням Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» та довідки про причини смерті, причиною смерті ОСОБА_2 є ушкодження внаслідок військових дій, спричинені іншими видами вибухів та уламків (а.с.18,19 т.2).

За даними сповіщення сім`ї, адресованого на ім`я  ОСОБА_1  від 16 травня 2023 року, її онук - солдат ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 загинув біля н.п. Червонопопівка Кремінського району Луганської області від танкового обстрілу (а.с.17 т.1).

Згідно з копією повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), адресованого на ім`я ОСОБА_1 від 03 серпня 2023 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 12 березня 2022 року призвано на військову службу до лав Збройних Сил України у військову частину НОМЕР_2 для оперативного доукомплектування військ в період дії воєнного стану та з метою забезпечення оборони держави (а.с.20 т.1).

Родинні відносини ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_2 підтверджуються копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 серії НОМЕР_3 , де в графі мати зазначено « ОСОБА_1 » (а.с.146 т.1), копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , з якого вбачається, що ОСОБА_1 після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на " ОСОБА_4 " (а.с.145 т.1), копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , де в графі мати зазначено « ОСОБА_5 ».

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , ОСОБА_5 (матір загиблого ОСОБА_2 та дочка заявника) померла ІНФОРМАЦІЯ_10 в віці 35 років (а.с.14 т.1).

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 04 листопада 2008 року ОСОБА_6 позбавлений батьківських прав щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_2 , опікуном останнього призначено бабусю - ОСОБА_1 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , ОСОБА_6 (батько загиблого ОСОБА_2 ) помер ІНФОРМАЦІЯ_11 в віці 38 років (а.с.13 т.1).

Із витягу з обліково-статистичної картки дитини-сироти та дитини позбавленої батьківського піклування вбачається, що ОСОБА_2 після смерті обох батьків набув статусу дитини-сироти (а.с.27 т.1).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 45431371, сформованого від 09 жовтня 2015 року, житловий будинок АДРЕСА_3 , належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.25 т.1).

За даними копії витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (заявник) із 29 липня 2008 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12 т.1).

Згідно довідки Черняхівської селищної ради від 07 серпня 2023 року за №132, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до дня мобілізації (до 12 березня 2022 року) фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 , без реєстрації (а.с.21 т.1).

Відповідно до копії акта встановлення фактичного місця проживання від 22 вересня 2023 року, складеного представниками Черняхівської селищної ради, встановлено, що місце проживання ОСОБА_2 було зареєстровано в будинку АДРЕСА_1 . Фактично до березня 2022 (до моменту вступу на військову службу в ЗСУ) проживав в будинку своєї бабусі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.22 т.1).

Зі змісту довідки від 24 жовтня 2023 року №445 комунального підприємства "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради про технічні показники, за даними обстеження від 28 вересня 2023 року об`єкт нерухомості, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 (інвентарний номер нерухомого майна 159), знесений (а.с.51 т.1).

Відповідно до відповіді Черняхівської селищної ради від 07 жовтня 2024 року №952-С на запит ОСОБА_1 (заявник), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно з реєстром Черняхівської територіальної громади, на день смерті був зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 (а.с.53 т.1).

Із довідки Черняхівської селищної ради від 23 травня 2023 року №91 вбачається, що поховання померлого ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_12 здійснювала бабуся ОСОБА_1 (а.с.23 т.1).

За даними довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 17 червня 2024 року, копії пенсійного посвідчення, довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України в Житомирській області та отримує пенсію за віком, має інвалідність 3-ої групи по зору з 20 жовтня 2022 року, безстроково (а.с.34,28,29 т.1).

Згідно з відомостей реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форми ОК-5), сформованої від 09 серпня 2023 року, довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 17 жовтня 2024 року за вих.№8488, наданих заявником, встановлено, що дохід заявниці складає пенсія, загальний розмір якої з січня 2015 по жовтень 2024 року становить суму 363 248, 67 грн (а.с.7-8,65-67 т.1). Зокрема, щомісячний розмір пенсії у 2020 році складав приблизно 3 000 грн, а у 2021 році щомісячний розмір пенсії становив від 3 500 грн до 4 000 грн.

Заявник ОСОБА_1 має четверо повнолітніх дітей, що підтверджується наданими копіями свідоцтв про їх народження: доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_13 ; доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_14 ; сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_15 ; сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_16 (а.с.231-234 т.1).

За положеннями частини першої ст.266 СК України повнолітні внуки, правнуки зобов`язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.

У матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, що повнолітні діти заявниці з поважних причин не можуть надавати їй належного утримання.

Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_7 , ОСОБА_2 із 13 жовтня 2016 року прийнятий на роботу в Підприємство з іноземними інвестиціями Товариство з обмеженою відповідальністю «Даніко», а 25 січня 2019 року звільнений з роботи; з 05 лютого 2019 року розпочато виплату допомоги по безробіттю, а 29 травня 2019 року припинено виплату допомоги по безробіттю (а.с.31 т.1).

За даними Головного Управління ДПС у Житомирській області про доходи ОСОБА_2 , отриманих від податкових агентів за період із 4 кварталу 2016 року по 1 квартал 2023 року, отриманий дохід ОСОБА_2 у період з 13 жовтня 2016 року по 25 січня 2019 року, із 05 травня 2019 року по 29 травня 2019 року становив у загальній сумі 296 728,39 грн; із 12 березня 2022 року по 1 квартал 2023 року в загальній сумі 861 241,96 грн (а.с.93-94 т.1).

Відповідно до копії матеріалів спадкової справи №32/2023 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 (а.с.159-188 т.1), спадщину прийняла як спадкоємець другої черги за законом - баба померлого ОСОБА_1 , шляхом подання заяви від 28 травня 2023 року (а.с.162 т.1) та отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно від 24 листопада 2023 року (на земельну ділянку площею 0,1498 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 ) та від 20 січня 2024 року на грошові кошти у сумі 124 130,26 грн (а.с.180,186 т.1). Спадкоємці за законом першої черги та інші спадкоємці відсутні.

Після смерті ОСОБА_2 заявник звернулася з заявою до Міністерства оборони України про призначення та виплати їй одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю її онука, але такі виплати не отримала.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 17 травня 2024 року №15/д, заяву ОСОБА_1 (заявник) про призначення виплати та виплати їй одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю її онука ОСОБА_2 повернуто на доопрацювання з метою надання документів, які відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" підтверджують, що вона перебувала на утриманні загиблого військовослужбовця (копії документів, виданих Пенсійним фондом України, які підтверджують право на призначення пенсії в разі втрати годувальника або факт призначення пенсії за загиблого, судового рішення про встановлення факту перебування на його утриманні на дату загибелі), що дають право на отримання одноразової грошової допомоги (а.с.32 т.1).

Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України від 24 липня 2024 року за розглядом заяви ОСОБА_1 від 26 червня 2024 року, роз`яснено, що згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (а.с.33 т.1).

ОСОБА_1 у позасудовому порядку не має можливості встановити факт проживання однією сім`єю із онуком ОСОБА_2 та факт перебування на його утриманні, що необхідне заявнику для призначення пенсії по втраті годувальника та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю онука військовослужбовця, а тому звернулася за захистом своїх прав до суду з цією заявою.

ОСОБА_1 у своїй заяві посилається на те, що її онук - ОСОБА_2 проживав із нею однією сім`єю з 2007 року, будучи дитиною позбавленою батьківського піклування, вона була призначена його опікуном, займалася його вихованням та утримувала онука. За життя онука втратила працездатність у зв`язку з хворобою, є особою з інвалідністю 3-ої групи, крім пенсії доходів не мала, її онук постійно допомагав їй фінансово, оскільки працював та мав власний дохід, матеріально утримував і під час несення служби в ЗСУ. Вона та її онук ОСОБА_11 проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 , мали спільний побут, бюджет, вели спільне господарство. Після втрати працездатності, онук здійснював догляд за нею, опікувався нею, купував ліки, одяг, взуття, продукти харчування, оплачував комунальні послуги, допомагав по господарству.

Із викладеного вбачається, що ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , до моменту призову онука на військову службу проживали за однією адресою, оскільки житловий будинок за місцем реєстрації онука знесений. 

Разом із тим, заявником ОСОБА_1  не надано беззаперечних доказів того, що вона постійно перебувала на утриманні онука та отримувала постійно від нього допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом доходу, оскільки як правильно установлено судом першої інстанції із 14 червня 2019 року по 12 березня 2022 року ОСОБА_2  офіційних дохід не мав, а зібрані у матеріалах справи докази беззаперечно не підтверджують, що у період із червня 2019 року по 12 березня 2022 року онук  ОСОБА_2  надавав матеріальну допомогу своїй бабі ОСОБА_1 , яка була основним джерел для її існування.  Крім того, у заявника  ОСОБА_1 , як зазначалося вище, четверо повнолітніх дітей та саме на них законодавством покладений обов`язок по утриманню своєї матері, якщо вона потребує матеріальної допомоги, та, як зазначалося вже вище, у матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, що повнолітні діти заявниці з поважних причин не можуть надавати їй належного утримання, а онук у 2020-2021 роках міг надавати матеріальну допомогу, яка була основним джерелом для існування заявниці. 

Також не надано беззаперечних доказів, які підтверджують, спільний побут онука з бабою та взаємні права, зокрема, спільні витрати в утриманні житлового будинку шляхом сплати коштів за комунальні послуги, його ремонт, наявності спільного бюджету. Посилання на те, що заявник проживала разом однією сім`єю, оскільки до повноліття онука була його опікуном, лише підтверджують родинний зв`язок, а не спільний побут та взаємні права після досягнення онуком повноліття.

Проаналізувавши в сукупності зібрані в справі письмові докази, показання свідків та встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявними в матеріалах справи письмовими доказами та показаннями свідків беззаперечно не доведений факт перебування ОСОБА_1 на утриманні її онука ОСОБА_2 та проживання із ним однією сім`єю після досягнення онуком повноліття.

Решта наведених у апеляційній скарзі доводів зводиться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким суд першої інстанції надав належну оцінку у відповідності до положень ст.89 ЦПК України. 

Оскільки рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, то підстави для його скасування відсутні. Відповідно до положень ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: