ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2025 року
м. Харків
справа № 619/7440/24
провадження № 22-ц/818/2370/25
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –                Пилипчук Н.П.,
суддів –                        Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю секретаря –        Львової С.А.,
учасники справи:
позивачка –   ОСОБА_1 ,
відповідач – Дергачівський відділ державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,
третя особа – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 січня 2025 року в складі судді Пруднікової О.В.
в с т а н о в и в:
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дергачівського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» про зняття арешту з майна.
Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.06.2004, виданого Виконкомом Слатинської селищної ради на підставі рішення №125 від 08.06.2004 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.06.2004 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить вказаний житловий будинок.
Зазначила, що з листа завідувача Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області №256/02-14 від 14.03.2024 вбачається, що після смерті ОСОБА_3 заведена спадкова справа за номером №260/2021 у якій до складу спадкоємців входять: дочка спадкодавця - ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину, чоловік спадкодавця - ОСОБА_4 , який відмовився від прийняття спадщини на користь дочки спадкодавця та мати спадкодавця - ОСОБА_5 , яка відмовилася від прийняття спадщини на користь дочки спадкодавця. Інших спадкоємців не має. Тобто вона є єдиним спадкоємцем на майно її матері ОСОБА_3 .
Вказала, що 01 березня 2024 року вона звернулася до Дергачівської Державної нотаріальної контори Харківської області щодо видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 її матері ОСОБА_3 . Однак нотаріусом було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з тим, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 01 березня 2023 року за №368172029 на спадкове майно накладено арешт на підставі постанови про арешт боржника, серія та номер 54699999 від 29.11.2017, а тому видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.
У зв`язку з наявним арештом спадкового майна, вона звернулася до відповідача з проханням надати інформацію чи є станом на день запиту ОСОБА_3 боржником, надання засвідчених копій Постанови про відкриття виконавчого провадження матеріалів виконавчого провадження, Постанову про арешт боржника серія та номер 54699999 від 29.11.2017 та копії всіх матеріалів виконавчого провадження, в рамках якого було винесено Постанову про арешт боржника серія та номер 54699999 від 29.11.2017, а також надання інформації, щодо правових підстав неможливості зняття Дергачівським ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції арешту з майна
01 травня 2024 отримано відповідь від Дергачівського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій зазначено, що згідно перевірки даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що у Дергачівському відділі державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження ВП №54699999, за яким стороною виконавчого провадження була ОСОБА_3 . Вказане виконавче провадження 06.12.2017 було закінчено на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Станом на 24.04.2024 року виконавчі провадження відносно ОСОБА_3 на виконанні у відділі не перебувають. Вказано, що строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Також зазначено про те, що відсутні правові підстави для зняття арешту з майна ОСОБА_3 , який накладений згідно Постанови про арешт боржника серія та номер 54699999 від 29.11.2017 року, без відповідного рішення суду.
Посилалася на те, що наявність арешту на майно спадкодавця ОСОБА_3 перешкоджає їй, як єдиному спадкоємцю першої черги за законом, оформити спадщину на майно, яке вона успадкувала в порядку ст. 1268 ЦК України після смерті своєї матері та стало підставою для письмової відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину. Крім того, за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується її право власності, внаслідок чого вона позбавлена можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.
Просила зняти арешт накладений на підставі Постанови про арешт майна боржника серія та номер 54699999 від 29.11.2017 Міжрайонним відділом державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Головного територіального управління юстиції (правонаступник Дергачівський відділ державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) на нерухоме майно ОСОБА_3 , а саме: на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна запис про обтяження №23763960 (спеціальний розділ), який зареєстровано 06.12.2017.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції фактично не розглянувши по суті позовну заяву відмовив їй у задоволенні позовних вимог з причин, що позивачем невірно визначено відповідача. 29.11.2017 постановою про арешт майна боржника серія та номер 54699999 від 29.11.2017 відповідачем накладено арешт на майно позивача, в зв`язку з цим позивач позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном (власністю) на власний розсуд, в тому числі отримати документи на право власності цього майна, внаслідок чого порушується її право власності, яке є непорушним. 06.12.2017 виконавче провадження на виконання якого відповідачем було накладено арешт на майно позивача було закінчено на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» і станом на 24.04.2024 виконавчі провадження відносно ОСОБА_3 (спадкодавець) та самого позивача ОСОБА_1 на виконанні у відповідача не перебувають, а третя особа – АТ КБ «ПриватБанк», яка була стягувачем у вказаному виконавчому провадженні, в процесі судового розгляду у суді першої інстанції не заявила ніяких майнових вимог щодо позивача та не надала доказів щодо повторного звернення з виконавчим листом до відповідача або звернення до суду про поновлення строку виконавчого листа. Тобто накладенням відповідачем на майно позивача арешту (обтяження) своєю постановою про арешт майна боржника серія та номер 54699999 від 29.11.2017 та його наявність протягом тривалого часу (більше 8 років), за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є протиправною бездіяльністю відповідача, як органу державної виконавчої служби, а тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача (бо ніхто крім відповідача, це зробити не може, в тому числі АТ КБ «Приватбанк») зняти арешт з нерухомого майна позивача, оскільки подальший арешт (обтяження) майна позивача з боку відповідача є невиправданим втручанням у право позивача на мирне володіння своїм майном.

01 квітня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому зазначив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача, а також обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійними підставами для відмови у позові.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у задоволенні позовних вимог про зняття арешту слід відмовити у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів, а також у зв`язку із не заявленням вимог про визнання права власності на це майно.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16.06.2004, виданого Виконкомом Слатинської селищної ради на підставі рішення №125 від 08.06.2004 р. та згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.06.2004 зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.11-12).
Батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.22).
Згідно з копією паспорту серії НОМЕР_1 – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23-24).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (а.с.13). 
Відповідно до листа завідувача Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області №256/02-14 від 14.03.2024 після смерті ОСОБА_3 була заведена спадкова справа за номером №260/2021, у якій до складу спадкоємців входять: дочка спадкодавця - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка прийняла спадщину, чоловік спадкодавця - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який відмовився від прийняття спадщини на користь дочки спадкодавця та мати спадкодавця - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка відмовилася від прийняття спадщини на користь дочки спадкодавця. Інших спадкоємців не має (а.с.14,15).
Постановою завідувача Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області №317/02-31 від 01.03.2024 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері – ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з тим, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 1 березня 2023 року за №368172029 на спадкове майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - накладений арешт на підставі постанови про арешт боржника, серія та номер 54699999 від 29.11.2017 (а.с.16).
Відповідно до відповіді Дергачівського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 48728 від 01 травня 2024 року, згідно з даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що у Дергачівському відділі державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження ВП №54699999, за яким стороною виконавчого провадження була ОСОБА_3 .. Вказане виконавче провадження 06.12.2017 було закінчено на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Станом на 24.04.2024 виконавчі провадження відносно ОСОБА_3 на виконанні у відділі не перебувають. Вказано, що строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Також зазначено про те, що відсутні правові підстави для зняття арешту з майна ОСОБА_3 , який накладений згідно Постанови про арешт боржника серія та номер 54699999 від 29.11.2017 року, без відповідного рішення суду (а.с.19). 
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 12 вересня 2024 року Департаментом адміністративних послуг та споживчого ринку Харківської міської ради, Харківської області, на підставі заяви ОСОБА_1 , за параметрами запиту: право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження, знайдено відомості з державного реєстру речових прав: номер запиту про обтяження 23763960 (спеціальний розділ), дата час державної реєстрації: 06.12.2017, державний реєстратор: Овчаренко Ю.В., Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області, документи, подані для державної реєстрації: постанова, про арешт майна боржника, серія та номер 54699999, виданий 29.11.2017, видавник: державний виконавець, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області, вид обтяження: арешт нерухомого майна, відомості про суб`єкта обтяження: особа, майно/права якої обтяжують: ОСОБА_3 , Держава, Орган державної влади, Обтяжувач: Міжрайонний ВДВС по Дергачівському та Золочівському районах ГТУЮ у Харківській області, тип об`єкта: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Відомості з реєстру права власності на нерухоме майно: реєстраційний номер майна: 6225019, тип майна: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 67, 8 м2, житлова площа 45,7 м2, площа земельної ділянка 1929 м2, загальна вартість нерухомого майна 27426 грн. Відомості про право власності: приватна власність 1/5 частини за договором дарування, ВВЕ №769305, р. № 1257, 22.06.2004, приватний нотаріус О.М. Коробець Дергачівська районна нотаріальна Дергачівського районного нотаріального округу належить Клещенко Н.О. (а.с.21).
За даними АСВП виконавче провадження № 54699999, де стягувач АТ КБ «ПриватБанк», боржник ОСОБА_3 завершено (а.с.57).
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 13 листопада 2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.65).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Водночас незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 214/2305/20 (провадження № 61-19730св21).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (статті 391 ЦК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один із принципів цивільного судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення у касаційному порядку та в яких межах.
У частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22).
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (абзац 1 пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21 (провадження № 61-945св22) зазначено, що: «У справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до Центрального ВДВС у м. Черкаси, який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. При цьому ні боржник, ні стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на квартиру, як відповідачі не залучені. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляв».
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21, провадження № 61-2303св23.
У пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК України).
Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України «Про виконавче провадження»).
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2024 року у справі № 362/1294/23 (провадження № 61-15628св23).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У цій справі колегія суддів враховує, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу, його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.
Тобто відповідач це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі, належному відповідачеві.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16 (провадження № 14-61цс18)).
Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Отже, у спірних правовідносинах відповідачем / співвідповідачем у справі має бути боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки вирішення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі № 522/21027/20 (провадження № 61-3607св24).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги, за встановлених у цій справі обстави, не підлягають до задоволення, оскільки позивачкою належна для захисту прав позивачки вимога про звільнення майна з-під арешту має бути заявлена до АТ КБ «ПриватБанк», оскільки саме воно виступало стягувачем у виконавчому провадженні, в межах якого було накладено арешт на нерухоме майно. Однак в даній справі в якості відповідача зазначено Дергачівський відділ державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а вказаний банк перебуває в якості третьої особи.
Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що порушене право спадкоємця може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, а позивачкою заявлено лише позовну вимогу про зняття арешту.
Схожий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 травня 2024 року у справі № 725/3352/23 (провадження № 61-292св24).
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що законом у спірних правовідносинах передбачений інший спосіб судового захисту порушеного права позивачки, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову до належного відповідача про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту.
Водночас ОСОБА_1 не позбавлена права на пред`явлення відповідного позову до суду до належного відповідача.
Доводи апеляційної скарги щодо не встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, які мають значення для справи, є безпідставними, оскільки висновки суду по суті вирішення спору, зокрема, щодо обґрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог, мають бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників справи.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , – залишити без задоволення.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 січня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Головуючий                                                                Н.П. Пилипчук

Судді                                                                        О.Ю. Тичкова

       В.Б. Яцина