ПОСТАНОВА                              
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                        
                                                                                                                
25 червня 2025року                                             
м. Київ
 
справа № 214/8910/20
провадження № 61-16494св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,                  Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) -    ОСОБА_2 , 
третя особаза первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2024 рокуу складі судді Прасолова В. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року у складі колегії суддів:                Корчистої О. І., Агєєва О. В., Бондар Я. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог позовних вимог
У грудні 2020 року позивач  ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа -    ОСОБА_3 , у якому просила усунути перешкоди у користуванні нею квартирою  АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.
Позов мотивований тим, що 24 липня 2019 року між  ОСОБА_4 (покупець) та  ОСОБА_3 (продавець) був укладений договір купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1.
Договір купівлі-продажу квартири був укладений в письмовій формі, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М., зареєстрований в реєстрі за № 1124.
Квартиру позивачка купувала щоб мешкати в ній та користуватись придбаним житловим приміщенням на власний розсуд.
На час укладення договору купівлі-продажу в спірній квартирі був зареєстрований колишній чоловік продавця - відповідач  ОСОБА_2 , але    ОСОБА_5 запевняла, що останній виселиться із вказаного житла. 
Однак, отримавши у власність квартиру та ключі від житла, позивачка не змогла користуватися належним їй майном, оскільки  ОСОБА_2 на її пропозицію виселитися в категоричній формі відмовився покидати помешкання.
ОСОБА_4 наполягала на тому, що відповідач незаконно займає належне їй житло та порушує її право власності, у зв`язку з чим вона змушена звернутись за захистом своїх прав до суду.
У червні 2023 року  ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 та  ОСОБА_3 , у якій просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу трикімнатної квартири    АДРЕСА_1 , загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 43,8 кв.м., від 24 липня 2019 року, вчинений між ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Кульбіда Є. М., реєстраційний номер нерухомого майна з Державного реєстру прав на нерухоме майно 1879410312110.
Зустрічний позов мотивований тим, що 24 липня 2019 року між ОСОБА_3 (продавець) та  ОСОБА_4 (покупець) був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири      АДРЕСА_1 , який зареєстрований у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
ОСОБА_2 вважає даний правочин недійсним внаслідок його фіктивності з наступних підстав.
Він з  ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2011 року. Трикімнатна квартира          АДРЕСА_1 була придбана ними в період шлюбу 15 листопада 2011 року для сумісного проживання в особисту приватну власність  ОСОБА_3 за домовленості між ними. При цьому вказана домовленість передбачала, що він матимепожиттєве право на проживання у вказанійквартирі.
З 2012 року в квартирі був виконаний капітальний ремонт, в тому числі за його кошти та за рахунок його праці, вартість тільки ремонтних робіт без урахування будівельних матеріалів, сантехніки, монтажу балкону становила 228 846,00 грн.
19 грудня 2019 року рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу їх шлюб було розірвано. Після ухвалення рішення суду про розлучення він продовжує постійно проживати в спірній квартирі.
Зазначив, що ОСОБА_4 була освідомленою щодо його права на проживання в цій квартирі, як і про наміри  ОСОБА_3 позбутися його.
Станом на час вчинення оспорюваного правочину  ОСОБА_4 була забезпечена житлом, у м. Кривому Розі мала дві інші квартири.
Оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 вчинений 24 липня 2019 року, тобто до ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу. Про існування вказаної угоди йому стало відомо лише у грудні 2019 року, коли    ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою      АДРЕСА_1.
Вважає, що незалежно від розірвання шлюбу він як член сім`ї власника житла мавправо на подальше користування житловим приміщенням у вигляді спірної квартири  та не мав наміру його залишати, що унеможливлювало позбавлення його цього права.
Наполягає на тому, що оспорюваний ним договір купівлі - продажу спірної квартири, який був укладений між ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 ,є фіктивним, оскільки його сторони діяли умисно, для досягнення мети позбавити його права на проживання та виселити з квартири, без наміру досягнення правових наслідків договору купівлі-продажу.При цьому квартира фактично не була передана ОСОБА_4 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2024 року позов ОСОБА_4 задоволено. 
Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири    АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. 
У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка як новий власник, яка придбала спірну квартиру в установленому законом порядку на підставі договору купівлі-продажу, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач самовільно проживає у квартирі. При таких обставинах суд дійшовдо висновку, що право позивачки підлягає захисту в обраний нею спосіб, а саме усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 із належної позивачці на праві власності квартири, яку він займає без законних на те підстав.
Також суд зазначив, що право користування ОСОБА_2 спірною квартирою (сервітуту) виникло, як у члена сім`ї власника житла, у зв`язку з перебуванням у особистій приватній власності його дружини ОСОБА_3 цього нерухомого майна. Оскільки після розірвання шлюбу сервітут припинений в силу закону, тобто відпали підстави його встановлення, то для вирішення цієї справи, у суду відсутні підстави для вирішення питання про його припинення. Крім того, вимоги частини другої статті 406 ЦК України, не зобов`язують суд вирішувати питання про його припинення.
Суд першої інстанції також дійшов висновку, що виселення  ОСОБА_2  є співмірним з метою отримання   ОСОБА_7 права на безперешкодне, без обмежень з боку відповідача, користування своєю власністю. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із його недоведеності.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції,   ОСОБА_2  подав апеляційну скаргу. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2024 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
10 грудня 2024 року  ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2024 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року, у якій просить скасувати вказані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанційз порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
У відзивах на касаційну скаргу   ОСОБА_3 . Та   ОСОБА_4  просять суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2024 рокувідкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
03 січня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами встановлено, що   ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2011 року, який розірвано рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 грудня 2019 року.
ОСОБА_3 15 листопада 2011 року на підставі договору купівлі-продажу придбала у  ОСОБА_8 у приватну особисту власністьквартиру  АДРЕСА_1 , реєстровий номер 2808. 
Зазначена квартира була придбана  ОСОБА_3 за письмовою згодою   ОСОБА_9  від від 15 листопада 2011 року, яка нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігутою Л. В.  від цього ж дня, реєстровий номер 2807. Згідно вказаної заяви ОСОБА_2 , усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для нього істотне значення, без застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, цією заявою повідомив, що йому відомо про те, що квартира за АДРЕСА_1 , набувається його дружиною ОСОБА_3 у приватну особисту власність, оскільки грошові кошти, які витрачаються на купівлю зазначеної квартири, є її особистими коштами, та не є їх спільною сумісною власністю, придбана вищевказана квартира буде належати його дружині на праві  особистої приватної власності. Справжність підпису заяника засвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігутою Л. В.  15 листопада 2011 року, реєстровий номер 2807.
Згідно пункту 14 договору купівлі-продажу від 15 листопада 2011 рокуцей договір вчинено за заявою чоловіка покупця -   ОСОБА_9 про те, що йому відомо, що квартира  АДРЕСА_1 набувається його дружиною   ОСОБА_3 у приватну особисту власність, оскільки грошові кошти, які витрачаються на купівлю зазначеної квартири, є її особистими коштами, та не є спільною сумісною власністю. Придбана квартира буде належати    ОСОБА_10  на праві особистої приватної власності.
ОСОБА_3 24 липня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Є. М., реєстровий номер 1124.
Згідно пункту 1.3. договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року продавець стверджує, що за адресою місцезнаходження вказаної квартири не проживають, не зареєстровані та не мають права користування будь-які особи, окрім ОСОБА_2 .
Відповідно пункту 3.1.5.договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року, продавець зобов`язується не пізніше 31 липня 2019 року зняти з реєстраційного обліку всіх заінтересованих осіб та звільнити квартиру від речей домашньої обстановки і вжитку.
Згідно пункту 4.1 договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.
ОСОБА_4 у грудні 2020 року двічі письмово, шляхом направлення поштоювимоги, зверталась до  ОСОБА_2 з пропозицією виселитися зі спірної квартири, оскільки мала намір провести ремонт та заселитись до квартири зі своєю сім`єю. Дані пропозиції не були отримані   ОСОБА_11 та були повернуті  ОСОБА_4 без вручення у зв`язку з його відсутністю за адресою місця реєстрації.
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 14 січня 2021 року № 372 за відомостями Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 21 червня 2012 року по теперешній час. 
 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 20 жовтня 2020 року № 191248923 за вказаними параметрами запиту (права власності, інші речові права) відомості щодо ОСОБА_2 відсутні.
 
У серпні 2019 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до                  ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, у якому просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю: квартирою АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаною квартирою, оскільки, придбавши зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року, вона не може в повному обсязі скористатися своїм правом володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, ураховуючи, що в квартирі залишився зареєстрований відповідач - колишній чоловік попередньої власниці квартири (справа № 214/6184/19).
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року, яка набрала законної сили, у справі № 214/6184/19 в задоволенні позову      ОСОБА_4 відмовлено з огляду на те, що відповідач постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 21 червня 2012 року, його право користування передбачено договором купівлі-продажу квартири, укладеним 24 липня 2019 року, при придбанні спірної квартири за вказаним договором ОСОБА_4 знала про реєстрацію у ній відповідача. Вказане, на думку апеляційного суду, свідчить про те, що дії сторін за договором купівлі-продажу від 24 липня 2019 року щодо передачі              ОСОБА_3 права власності на квартиру ОСОБА_4 були недобросовісними стосовно ОСОБА_2 та спрямованими на позбавлення його права користування житлом.
 
ОСОБА_4 у 2020 році зверталася до суду з позовом до  ОСОБА_3 про  розірвання договору купівлі-продажу квартири № 7 у буд. АДРЕСА_3 , укладеного 27 липня 2019 року та стягнення грошових коштів, сплачених за квартиру (справа № 214/8200/20). Даний позов ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 02 лютого 2024 року залишений без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).
При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 362/3042/17 (провадження № 61-21св19).
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК Україничлени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме частині першій статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачка, як новий власник, яка придбала спірну квартиру в установленому законом порядку на підставі договору купівлі -продажу, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач самовільно проживає у квартирі. При таких обставинах суд дійшов до висновку, що право позивачки ОСОБА_4 , як нового власника спірної житлової квартири, підлягає захисту в обраний нею спосіб.
Також суд зазначив, що право користування ОСОБА_2 спірною квартирою (сервітуту) виникло як у члена сім`ї власника житла, у зв`язку з перебуванням у особистій приватній власності його дружини ОСОБА_3 спірного нерухомого майна. Оскільки внаслідок розірвання шлюбу сервітут припинений в силу закону, тобто відпали підстави його встановлення, то для вирішення цієї справи, у суду відсутні підстави для вирішення питання про його припинення. Крім того, вимоги частини другої статті 406 ЦК України, не зобов`язують суд вирішувати питання про його припинення.
Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від21 серпня2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298цс19) дійшла правового висновку, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
На думку колегії суддів Верховного Суду, задовольняючи позов  ОСОБА_4 про виселення, суди попередніх інстанцій формально підійшли до встановлення фактичних обставин справи, не у повній мірі врахували необхідність дотримання наведених вище вимог національного законодавства, наведених конвенційних норм та прецедентної практики Європейського суду з прав людини.
По суті, суди помилково виходили лише з одного факту, а саме, що                 ОСОБА_6 є власником спірної квартири, а оскільки відповідач не є членом її сім`ї й мав похідне право на проживання від прав колишнього власника, то підлягає автоматичному виселенню. 
При цьому суди не у повній мірі врахували зазначені вище фактичні обставини, а інші - не повністю встановили.
Так, у справі, що розглядається,     ОСОБА_6 , придбаваючи житло, знала про проживання в ньому відповідача, а саме члена сім`ї колишнього власника цього житла. Водночас суди не вказали, чи набув ОСОБА_2 як член сім`ї ОСОБА_3 охоронюваного законом права на мирне володіння майном у законний спосіб. При цьому не зазначили, чи виявила   ОСОБА_6 при купівлі квартирирозумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясувала, чи відмовляється він від свого права користування жилим приміщенням.
Таким чином, суди не з`ясували, чи могла позивачка, здійснивши достатньої належної обачності при укладенні договору, передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості.
 
Крім того, суди взагалі не дали правової оцінки тому, що відповідач постійно проживає у спірному житловому будинку тривалий період - з 2012 року, а докази наявності іу нього ншого житла відсутні, що у цій справі має важливе юридичне значення для правильного вирішення спору.
 
При таких обставинах слід приймати до уваги, що відчуження спірної квартири попереднім власником     ОСОБА_12 , членом сім`ї якої був відповідач, поставило під загрозу соціальний статус останнього, який може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувався тривалий час.
Встановлення зазначених фактичних обставин, їх дослідження та первинна правова оцінка відноситься до повноваження суду першої та апеляційної інстанції, а без цього ухвалити законне, обґрунтоване й справедливе рішення Верховного Суду є неможливим.  
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.  
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_2 з квартири      АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, у зв`язку з чим наявні підстави для скасування постанови суду апеляційної інстанції частині вирішення вказаної позовної вимоги та направлення справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Разом із тим, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині вирішення зустрічного позову  ОСОБА_2  про визнання договору недійсним з наступних підстав.
Відповідно до статті 202 ЦК України  правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (див. пункт 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20).
Частинами першою, другою статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. 
 
Основними ознаками фіктивного правочину є: ведення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Тобто, укладаючи договір, його сторони не бажають виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не збігається з їх внутрішньою волею.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.
Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що оспорюваний ним договір купівлі-продажу спірної квартири, якийбув вчинений між  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 ,є фіктивним, оскільки обидві сторони діяли умисно, для досягнення мети позбавити його правана проживання та виселити з квартири, без наміру досягнення правових наслідків договору купівлі-продажу.
Встановивши відсутність порушень при укладенні 24 липня 2019 року між ОСОБА_4 (покупцем) та ОСОБА_3 (продавцем) договору купівлі-продажу спірної квартири, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання вказаного договору недійсним.
При цьому суди попередніх інстанцій обґрунтовано послалися на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 при укладенні оспорюваного договору вчинялитакий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний.
Посилання ОСОБА_2 на правові висновки щодо правовідносин учасників цієї справи, викладені у судових рішеннях, ухвалених в інших справах, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, відповідно до частини сьомої статті 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду
Наведені у касаційній скарзі доводи щодо зустрічних позовних вимог були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
За частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_2 залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 411, 416, 419  ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2  задовольнити частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2024 рокув частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2 до  ОСОБА_4 ,   ОСОБА_13 и про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                             А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
 
М. Ю. Тітов