ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/9961/25                                                             Головуючий у І інстанції - Сас Є.В.
                                                                                                   Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 серпня 2025 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                    Головуючого-судді:                         Мельничука В.П.,     
                                           суддів:                        Кузьменка В.В., Мєзєнцева Є.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 14 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якій просив:
- визнати Відповідача винним у порушенні ним Конституції України і Законів України при призначенні ОСОБА_1 пенсії за Законом України «Про наукову та науково-технічну діяльність» та при її перерахунку за зарплатою за два роки перед зверненням;
- зобов`язати Відповідача компенсувати Позивачу завдані протиправними діями і бюрократичними знущанням моралі страждання шляхом сплати і зарахування за ОСОБА_1 доплати страхових пенсійних внесків, необхідних для зарахування періоду 2005 і 2006 років його науково-технічної діяльності до наукового стажу і перерахунку розміру пенсії за середньомісячною зарплатою, обчисленою за ці два роки за фактично сплаченими страховими пенсійними внесками (близько 3,0 тис. гривень);
- зобов`язати Відповідача привести свої рішення щодо пенсії ОСОБА_1 і саму пенсійну справу у відповідності до чинного законодавства;
- зобов`язати Відповідача виплатити Позивачу належну йому за Законом України «Про наукову та науково-технічну діяльність» № 1316-ІV, але фактично недоплачену Відповідачем внаслідок порушення ним же Закону, суму пенсій з 01.05.2002 по 31.07.2015.
Ухвалою судді Київського окружного адміністративного суду від 24 березня                2025 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14 травня 2025 року позовну заяву повернуто Позивачу.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 14 травня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з ухвалою суду першої інстанції, та посилається на порушення останнім норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.
Зокрема, ОСОБА_1 вказує на те, що Київським окружним адміністративним судом було прийнято ухвалу про повернення позовної заяви у зв`язку з тим, що до нього не подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Проте, оскільки згідно з Рішеннями Конституційного суду України за № 8-рп/2013,                      № 9-рп/2013, у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами пенсій за минулий час, у тому числі сум пенсій, будь-яких її складових (саме про це йшлося у позовній заяві) може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані таким органом, подання такої заяви не потрібне і є зайвим.
Відзиву Відповідача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з ч. 2 ст. 312 КАС України, якою, зокрема, передбачено, що апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення позовної заяви розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем у строк встановлений в ухвалі про залишення позовної заяви без руху не подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, і зазначає таке.
Так, положеннями пунктів 4, 11 частини 5 статті 160 КАС України визначено, що в позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Частиною 6 статті 161 КАС України передбачено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Відповідно до частин 1, 2 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, установлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо останній не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Ухвалою судді Київського окружного адміністративного суду від 24 березня                2025 року позовну заяву залишено без руху.
У вказаній ухвалі зазначено, що усі заявлені позовні вимоги є неконкретизованими, а саме:
- у вимозі визнати Відповідача винним у порушенні законодавства не зазначено суть порушення та/або покликання на конкретні норми нормативно-правових актів, а також не зрозуміло про який саме перерахунок пенсії йде мова;
- у вимозі про компенсацію моральних страждань шляхом зарахування доплати страхових внесків не зазначено чіткої суми моральної шкоди, яку слід компенсувати в обраний Позивачем спосіб;
- у вимозі приведення рішень Відповідача та пенсійної справи до вимог законодавства, не зазначено про які саме рішення йде мова та які недоліки пенсійної справи слід усунути;
- у вимозі виплатити недоплачену внаслідок порушення закону суму пенсії не зазначено яке саме порушення спричинило недоплату.
Також, встановлено, що в провадженні Київського окружного адміністративного суду перебуває низка справ Позивача до того самого Відповідача з подібними вимогами, а саме: № 320/700/24, № 320/3569/24 та № 320/3569/24, що вимагає з`ясування їх можливої тотожності, оскільки це необхідно для встановлення можливості відкриття провадження у справі.
Крім того, вказано, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду Позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Зазначеною вище ухвалою від 24 березня 2025 року позовну заяву - залишено без руху; встановлено Позивачу десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків шляхом подання до суду позовної заяви з приведенням її до вимог процесуального законодавства:
- уточнити позовні вимоги з урахуванням вищезазначених висновків суду і положень ст. 5 КАС;
- надати копії позовних заяв Позивача у справах № 320/700/24, № 320/3569/24 та                № 320/3569/24;
- у разі пропуску строку на звернення з адміністративним позовом зазначити поважні причини такого пропуску в заяві про поновлення пропущеного строку звернення, а також надати докази, що їх підтверджують.
Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем було направлено до Київського окружного адміністративного суду Звернення про виконання ухвали від 24 березня           2025 року, в якому уточнено позовні вимоги.
Також, Позивачем до вказаного Звернення додано копії позовних заяв у справах               № 320/700/24, № 320/3569/24, № 320/3569/24.
Суд першої інстанції повертаючи позовну заяву вказав, що із змісту заявлених позовних вимог слідує, що Позивачем пропущено шестимісячний строк на звернення до суду щодо усіх позовних вимог, проте в порушення приписів ч. 2 ст. 123 КАС України у строк встановлений в ухвалі про залишення позовної заяви без руху Позивачем не подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, що має наслідком повернення позовної заяви, проте не позбавляє останнього права на повторне звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що залишаючи позовну заяву без руху суддя суду першої інстанції вказав, що у разі пропуску строку на звернення з адміністративним позовом зазначити поважні причини такого пропуску в заяві про поновлення пропущеного строку звернення, а також надати докази, що їх підтверджують.
Позивачем у Зверненні було зазначено, що Рішеннями Конституційного суду України за № 8-рп/2013, № 9-рп/2013, у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами пенсій за минулий час, у тому числі сум пенсій, будь-яких її складових (саме про це йшлося у позовній заяві) може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані таким органом, у зв`язку з чим заяву про поновлення строку він не подає.
Проте, суд першої інстанції вказаним доводам не надав будь-якої оцінки, тому дійшов передчасного висновку щодо наявності підстав для повернення позовної заяви у зв`язку з ненаданням заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2022 року у справі                 № 380/8841/20 зазначено, що відповідно до статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини  (далі - ЄСПЛ).
Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права на суд. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (див. mutatis mutandis рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року («Bellet v. France», заява № 23805/94, § 36)).
Крім того, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
У рішенні від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France» (заява № 35787/03) ЄСПЛ звертав увагу на те, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірною гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.
Також ЄСПЛ зазначив, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», № 47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі "Kutic v. Croatia", заява № 48778/99, пункт 25).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
На підставі вищенаведеного, колегія суддів у даній адміністративній справі вважає неправомірним висновок суду першої інстанції про необхідність повернення позовної заяви, оскільки оскаржувана ухвала постановлена внаслідок порушення норм процесуального права.
Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до положень ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом частини 1 статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про передчасність постановлення судом першої інстанції ухвали 14 травня 2025 року про повернення позовної заяви та, як наслідок, наявність підстав для її скасування на підставі пункту 1 частини 1 статті 320 КАС України з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 169, 241, 242, 243, 308, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 14 травня 2025 року - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                                В.П. Мельничук

                      Судді:                                                                                 В.В. Кузьменко
                     
                                                                                                                  Є.І. Мєзєнцев