Номер провадження: 22-ц/813/2108/25 
Справа № 500/6757/18
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т.П.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д., 
за участі: представника позивача – ОСОБА_1 , представника відповідача – ОСОБА_2 ,
переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визначення часток у спільній сумісній власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в:

02 жовтні 2018 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах яких діяла ОСОБА_6 за довіреністю звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , який остаточно уточнили 11 квітня 2023 року та 21 червня 2024 року, в якому просили суд: 
провести реальний поділ земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) із кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за варіантом №2 висновку експерта №03/79-2022 від 10.02.2023; виділити у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_4 земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0095 га з виходом на АДРЕСА_1 , зовнішні межі якої визначаються за наведеними у таблиці 5 координатами їх точок повороту відносно пунктів державної геодезичної мережі в системі координат 1963 року висновку експерта №03/79-2022 за результатами судової земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи у цивільній справі №500/6757/18 від 10.02.2023, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності на цю земельну ділянку; 
виділити у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_4 земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0346 га з виходом (виїздом) на АДРЕСА_1 , зовнішні межі якої визначаються за наведеними у таблиці 5-1 координатами їх точок повороту відносно пунктів державної геодезичної мережі в системі координат 1963 року висновку експерта №03/79-2022 за результатами судової земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи у цивільній справі №500/6757/18 від 10.02.2023, визнавши за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності на цю земельну ділянку;
припинити між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) із кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , на підставі договору про виділення частки в натурі (поділ) від 06.09.2007, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д. та зареєстрованого в реєстрі під №4267, розпорядження Ізмаїльського міського голови №317р від 02.05.2018 та довідки ФОП ОСОБА_7 , є власниками (по 1/2 частині кожний) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачка, ОСОБА_3 – власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Як належний позивачам по справі житловий будинок, так і житловий будинок, що належить відповідачці, знаходяться на земельній ділянці із кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) із кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №210878074 від 01.06.2020. Позивачі зазначають, що належність земельної ділянки на праві спільної сумісної власності не дозволяє їм належним чином реалізовувати своє право розпорядження належним їм житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, вважали за необхідне просити суд поділити між ними та відповідачкою земельну ділянку, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Вважали, що варіант №2 поділу земельної ділянки, запропонований у висновку експерта №03/79-2022 від 10.02.2023, є найменш обтяжливим та таким, що дозволить вирішити спір між сторонами по справі.
19 травня 2023 року відповідачка ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла адвокат Килимник Лілія Іванівна, надала суду відзив на позовну заяву про уточнення позовних вимог, в якому зазначила, що відповідачка не згодна із позовними вимогами, викладеними в уточненій позовній заяві. Свої заперечення проти позовних вимог обґрунтовує тим, що на підставі рішення виконкому Ізмаїльської міської Ради №341 від 12.03.2009, житлове приміщення в АДРЕСА_1 , було виключено зі складу житлового фонду і було дозволено реконструкцію під магазин та позивачі здійснили реконструкцію житлового приміщення під магазин, а в експлуатацію не здали. Позивачі мають намір провести реальний поділ земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), в той час як житлового будинку там немає. Також зазначають, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ОД №039984 земельна ділянка площею 0,0920 га належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Зазначає, що на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 22 квітня 2008 року по справі №2-2606/08 право власності на земельну ділянку зареєстровано лише за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , при цьому за ОСОБА_8 припинено право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , але частка ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку не була оформлена. Аналізуючи висновок експерта, представник відповідача зазначала, що експерт вийшов за межі ухвали суду про призначення земельно-технічної експертизи, так як зазначив, що надати варіант ідеального поділу земельної ділянки не є можливим, при цьому сам вирішив питання про варіанти поділу земельної ділянки за умови вирішення питання грошової компенсації вартості земельної ділянки та вартості, розташованих в її межах поліпшень. Щодо запропонованих варіантів поділу земельної ділянки, вважала, що жоден з трьох запропонованих експертом варіантів поділу не можуть бути прийняті судом, оскільки перший та третій варіант не розглядаються позивачами, а другий варіант неможливо застосувати, так як відповідачка не згодна на отримання грошової компенсації за належні їй споруди. У зв`язку з цим, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 лютого 2022 року призначено по цивільній справі судову земельно-технічну експертизу.
На виконання ухвали суду, судовим експертом Цуркан В.І. було проведено судову земельно-технічну, оціночно-земельну експертизу та надано висновок №03/79-2022 року від 10.02.2023, згідно якого надано три варіанти поділу земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0920 га з кадастровим номером 5110600000:01:026:0483 (а.с. 187-216 т. 1). 20 червня 2024 року судовим експертом Цурканом В.І. надано суду висновок з виправленням описок.
27 травня 2024 року позивачі надали суду заяву, яку в судовому засіданні підтримав їх представник – адвокат Арнаут А.Г., в якій просили позовну заяву в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації у сумі 183 091,00 грн залишити без розгляду (а.с. 35 т. 2).
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 червня 2024 року в задоволенні заяви  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації у сумі 183 091,00 гривень відмовлено.
21 червня 2024 року позивачі надали суду заяву, яку в судовому засіданні підтримав їх представник – адвокат Арнаут А.Г., в якій просили прийняти відмову від позовних вимог  ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_3 в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 грошової компенсації у сумі 183 091,00 гривень.
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2024 року прийнято відмову від позовних вимог  ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_3 в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 грошової компенсації у сумі 183 091,00 гривень, а провадження в цій частині позовних вимог закрито.
В судовому засіданні адвокат Арнаут Андрій Георгійович, який діє в інтересах позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_3 та її представник, адвокат Килимник Лілія Іванівна, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , до ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , про визначення часток у спільній сумісній власності на земельну ділянку – задоволено частково.
Суд провів реальний поділ земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ;
виділив у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_4 земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0095 га з виходом на АДРЕСА_1 , зовнішні межі якої визначаються за наведеними у таблиці 5 координатами їх точок повороту відносно пунктів державної геодезичної мережі в системі координат 1963 року висновку експерта №03/79-2022 за результатами судової земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи у цивільній справі №500/6757/18 від 10.02.2023, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
виділив у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_4 земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0346 га з виходом (виїздом) на АДРЕСА_1 , зовнішні межі якої визначаються за наведеними у таблиці 5-1 координатами їх точок повороту відносно пунктів державної геодезичної мережі в системі координат 1963 року висновку експерта №03/79-2022 за результатами судової земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи у цивільній справі №500/6757/18 від 10 лютого 2023 року;
припинив між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) із кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
В судове засідання, призначене на 12 червня 2025 року об 13 год 40 хв з`явились представник позивача – ОСОБА_1 , представник відповідача – Янковська О.П., інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи (т. 3, а.с. 115-117).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.
За змістом статей 316, 317, 321 ЦК України право власності – це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди – спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (стаття 355 ЦК України).
Згідно частини 3 статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Аналогічне положення закріплено у статті 89 ЗК України.
Статтею 89 ЗК України встановлено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності переважно перебувають земельні ділянки співвласників житлового будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі договору про виділення частки в натурі (поділ) від 06.09.2007, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д. та зареєстрованого в реєстрі під №4267, розпорядження Ізмаїльського міського голови №317р від 02.05.2018 та довідки ФОП ОСОБА_7 , належить на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині кожному) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 58-59 т. 1, а.с. 162 т. 1, а.с. 163 т. 1).
В свою чергу, ОСОБА_3 на підставі договору про виділення частки в натурі (поділ) від 06.09.2007, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д. та зареєстрованого в реєстрі під №4267 належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 58-59 т. 1).
Згідно договору про виділення частки в натурі (поділ) від 06.09.2007, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д. та зареєстрованого в реєстрі під №4267, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , на час укладення зазначеного договору, належав, на праві спільної часткової власності, житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_3 – 11/27 частин житлового будинку з надвірними спорудами, а ОСОБА_5 та ОСОБА_4 – 16/27 частин житлового будинку з надвірними спорудами.
Як встановлено судом та не оспорюється сторонами по справі, належний позивачам по справі житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а належний відповідачці, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , знаходяться на земельній ділянці із кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №210878074 від 01.06.2020, земельна ділянка із кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2008 року по справі №2-2606/18 про визнання права власності на земельну ділянку (а.с. 9 т. 1).
Отже, судом не приймаються до уваги посилання відповідачки на  Державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ОД №039984, оскільки право власності на земельну ділянку було зареєстровано на підставі саме вищевказаного рішення суду.
Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Аналіз частини 5 ст. 89 ЗК України свідчить про те, що встановлена законом презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності не є абсолютною, а передбачає виключення, передбачені законом.
Звернувшись до суду із заявою про уточнення позовних вимог, позивачі просили суд поділити належну їм та відповідачці на праві спільної сумісної власності земельну ділянку виходячи з розміру часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 .
При вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного із співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування та розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-841цс16.
Висновком експерта №03/79-2022 за результатами судової земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи у цивільній справі №500/6757/18 від 10.02.2023, судовим експертом Цурканом В.І. запропоновано три варіанти поділу земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0920 га з кадастровим номером 5110600000:01:026:0483.
При обранні варіанту поділу земельної ділянки, суд вважає, що поділ земельної ділянки слід здійснити саме згідно другого варіанту запропонованого експертом у висновку №03/79-2022 від 10.02.2023 виходячи з наступного.
На думку суду, другий варіант поділу земельної ділянки, за яким просять поділити земельну ділянку позивачі по справі, є найменш обтяжливим серед запропонованих експертом варіантів поділу земельної ділянки для сторін по справі, оскільки інші варіанти поділу передбачають встановлення земельного сервітуту на користь відповідачки по справі. Про необхідність врахування такої характеристики як обтяжливість, при поділі земельної ділянки, висловився Верховний Суд у своїй постанові від 23.03.2023 по справі №686/1404/19.
Суд враховує те, що позивачі по справі просять суд здійснити поділ земельної ділянки саме за другим варіантом поділу, в той час як відповідачка не погодилась із жодним варіантом поділу земельної ділянки, із клопотанням про призначення додаткової чи повторної експертизи до суду не зверталася. Таку позицію Верховний Суд зазначив при розгляді справи №500/3987/16-ц, у постанові від 28.03.2023.
Окрім цього, на думку суду, такий варіант поділу земельної ділянки забезпечить дійсне вирішення у дієвій спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу в натурі. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28.10.2020 по справі №2114/2-3819/11.
Згідно висновку експерта №03/79-2022 за результатами судової земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи у цивільній справі №500/6757/18 від 10.02.2023, проведеної судовим експертом Цурканом В.І., та з виправленням описок від 20.06.2024 надано суду висновок за варіантом №2 поділу земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0920 га з кадастровим номером 5110600000:01:026:0483. Судовий експерт, зокрема, запропонував виділити у спільне володіння, користування та розпорядження ОСОБА_5 та ОСОБА_4 частину земельної ділянки площею 0,0095 га з виходом на АДРЕСА_1 , зовнішні межі якої визначаються за наведеними у таблиці 5 координатами їх точок повороту відносно пунктів державної геодезичної мережі в системі координат 1963 року та частину земельної ділянки площею 0,0346 га з виходом (виїздом) на АДРЕСА_1 , зовнішньої межі якої визначаються за наведеними у таблиці 5-1 координатами їх точок повороту відносно пунктів державної геодезичної мережі в системі координат 1963 року, всього 0,0441 га, що на 0,0104 га менше від ідеальної – графічно зображено у додатку 2. Також запропоновано виділити у володіння, користування та розпорядження ОСОБА_3 частину земельної ділянки площею 0,0479 га з виходом (виїздом) на АДРЕСА_1 , зовнішні межі якої визначаються за наведеними у таблиці 6 координатами їх точок повороту відносно пунктів державної геодезичної мережі в системі координат 1963 року, що на 0,0104 га більше від ідеальної – графічно зображено у додатку 2. При цьому, зазначено, що встановлення варіанту №2 поділу земельної ділянки передбачає виконання наступних умов: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 має бути сплачена грошова компенсація вартості належних їй будівель сараю літ. «К» та сараю літ. «Л», які розташовані в межах виділяємої їм частини земельної ділянки, у розмірі 13 480 грн; ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 має бути сплачена грошова компенсація вартості належних їм 1/2 частки входу в підвал літ. «В» та підвалу літ. «в» у розмірі 65 372 грн, які розташовані в межах виділяємої їй частини земельної ділянки; ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 має бути сплачена грошова компенсація вартості 0,0104 га земельної ділянки у розмірі 131 199 грн; наявна внутрішньодворова система водопостачання та каналізації має бути переобладнана в межі виділених сторонам частин земельної ділянки.
Суд дійшов висновку про те, що приймаючи до уваги необхідність здійснення взаємних виплат сторін спору одна одній, а також ураховуючи те, що різниця між сумою, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та сумою, яка підлягає стягненню з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 складає 183 091,00 грн, та ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2024 року прийнято відмову від позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_3 в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 грошової компенсації у сумі 183 091,00 грн, а провадження в цій частині позову закрито, відсутні підстави щодо стягнення компенсації.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
В зв`язку із зазначеним, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_3 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, позивачами ОСОБА_10 та ОСОБА_5 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності проведений у відповідності до положень статті 364 ЦК України. 
Й, навпаки відповідачем ОСОБА_3 повністю спростовані підстави позову.
Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_3 стверджувала, що на підставі рішення виконкому Ізмаїльської міської Ради №341 від 12.03.2009, житлове приміщення в АДРЕСА_1 , було виключено зі складу житлового фонду і дозволено було реконструкцію під магазин та позивачі здійснили реконструкцію житлового приміщення під магазин, а в експлуатацію його не здали. Позивачі мають намір провести реальний поділ земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), в той час як житлового будинку там немає. Також зазначають, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ОД №039984 земельна ділянка площею 0,0920 га належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .. Зазначає, що на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 22 квітня 2008 року по справі №2-2606/08 право власності на земельну ділянку зареєстровано лише за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , при цьому за ОСОБА_8 припинено право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , але частка ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку не була оформлена. Окрім цього, представниця відповідачки, аналізуючи висновок експерта, зазначає, що експерт вийшов за межі ухвали суду про призначення земельно-технічної експертизи, так як зазначив, що надати варіант ідеального поділу земельної ділянки не є можливим, при цьому сам вирішив питання про варіанти поділу земельної ділянки за умови вирішення питання грошової компенсації вартості земельної ділянки та вартості, розташованих в її межах поліпшень. Щодо запропонованих варіантів поділу земельної ділянки, вважають, що жоден з трьох запропонованих експертом варіантів поділу не можуть бути прийняті судом, оскільки перший та третій варіант не розглядаються позивачами, а другий варіант неможливо застосувати, так як відповідачка не згодна на отримання грошової компенсації за належні їй споруди.
Проте, суд першої інстанції не продемонстрував відповідачці, що вона була почута та не надав детальної відповіді на аргументи відповідача.
Так, розглядаючи аналогічну справу Верховний Суд у постанові від 29.05.2019 у справі №1519/21962/14 (провадження №61-34847св18) виходив з того, що «випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, регулюються статтею 364 ЦК України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
При цьому згода інших співвласників на виплату співвласнику, який бажає отримати компенсацію вартості його частки, не є обов`язковою, проте судам під час вирішення справ зазначеної категорії необхідно з`ясувати, чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які мають (не мають) змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки».
Усуваючи розбіжності у неоднаковому застосуванні судом касаційної інстанції однієї й тієї самої норми матеріального права, а саме статті 364 ЦК України у постанові від 19.02.2014 у справі №6-4ц14 за позовом про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності Верховний Суд України дійшов наступного правового висновку: «Відповідно до частин 1, 2 статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. 
При вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаної спеціальної норми суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності із врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.
Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших».
Отже, судом першої інстанції при вирішенні питання про виділ частки із спільної сумісної власності слід врахувати і положення статті 364 ЦК України і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.
Встановлено, що на земельній ділянці, що виділяється ОСОБА_3 , знаходяться загальні каналізаційні колодязі, водопровід, 1/2 частка входу в підвал літ. «В» та підвал «в», які належать позивачам, вартістю 65 372 грн, загальні ворота для в`їзду, у тому числі і в гараж позивачів.
За рішенням суду ОСОБА_3 має сплатити позивачам грошову компенсацію вартості 0, 014 га земельної ділянки у розмірі 131 199 грн.
При вирішенні питання про виділ частки, суд першої інстанції фактично позбавив  відповідачку права власності на сарай літ. «К» вартістю 3 247  грн та сарай літ. «Л» вартістю 10 233 грн, оскільки запропонована компенсація не була внесена на депозитний рахунок суду або судової адміністрації.
Вивчивши обставини справи, колегія суддів вважає, що виділ позивачам частки із спільної сумісної власності у відповідності до другого варіанту запропонованого експертом у висновку №03/79-2022 від 10.02.2023 суттєво порушує права відповідачки ОСОБА_11 на подальше оформлення права власності на виділену їй частку земельної ділянки й можливе відчуження будинку в майбутньому.
Виділ частки земельної ділянки відповідно до розміру часток всіх співвласників домоволодіння, можливо з одночасним залученням в якості сторін справи всіх співвласників та визначення чіткого загального розміру часток всіх власників домоволодіння.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2016 року по справі №2-4525/11 за позовом ОСОБА_12 , ОСОБА_13 до Ізмаїльського міської ради про визнання права власності на спірну земельну ділянку, встановлено, що частка спірної земельної ділянки цільового призначення - для будівництва та обслуговування житлової будівлі належала на праві власності ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та права на його частку земельної ділянки не припинялася в встановленому законом порядку (т. 1, а.с. 27-29).
Однак, суд першої інстанції не витребував спадкової справи та не з`ясував коло спадкоємців ОСОБА_9 .
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі усіх співвласників спірної земельної ділянки. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правовівисновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності проведений з порушенням положень статті 364 ЦК України та загальних засад цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників.
Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору на предмет переваги між захистом права позивачів та правом відповідача володіти, користуватися і розпоряджатися спірним майном, колегія суддів надає перевагу захисту прав відповідача ОСОБА_3 , оскільки позивачі недбало поставилися до своїх прав та обов`язків при вирішення питання про виділ частки майна із спірної сумісної власності на земельну ділянку.
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не доведено належним чином, що відповідачка ОСОБА_3 порушує їх права на виділ частки із спільної сумісної власності на земельну ділянку, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України вказане право не підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_10 та ОСОБА_5 є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 116, 118, 121-123 ЗК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2024 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визначення часток у спільній сумісній власності на земельну ділянку, залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 23 червня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда