ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2025 року	Львів	Справа № 460/831/25 пров. № А/857/19084/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                             Глушка І.В.
суддів:                                                                 Обрізка І.М., Затолочного В.С., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року, ухвалене суддею Нор У.М. у м. Рівне у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 460/831/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 

                                                           ВСТАНОВИВ:

21 січня 2025 року позивач - ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача  - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення №956120802017 від 03.01.2025 про відмову у переведенні з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника; зобов`язати перевести з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника у зв`язку з втратою годувальника з 05.12.2024. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Однак, органом Пенсійного фонду у реалізації такого права безпідставно відмовлено.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року позов задоволено.
Рішення мотивоване тим, що подані позивачем документи в підтвердження проживання разом з годувальником за однією адресою відносяться до визначених п. 2.11 Порядку №22-1 інших документів, що підтверджують факт проживання разом з годувальником за однією адресою. Будь-яких зауважень чи доводів щодо неприйнятності цього документу та/або зазначених у ньому відомостей відповідач в оскаржуваному рішенні не навів. Рішення відповідача не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч.2  ст.2 КАС України, у зв`язку з чим суд виснував про необхідність визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 03.01.2025 №956120802017 та зобов`язання призначити позивачу пенсію на заявлених умовах з наступного дня, що настає за днем смерті годувальника – з 05.12.2024.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновків суду щодо надання позивачем належних доказів в підтвердження факту перебування позивача на отриманні померлого годувальника.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 . Місце реєстрації позивача в паспорті зазначено АДРЕСА_1 . 
Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області як отримувач пенсії за віком.
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 позивач перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 .
Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 04.12.2024 згідно із відповідним актовим записом №2372,   ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в Україні, помер. 
Відповідно до довідки ОСББ “Дім №4” від 27.12.2024 №1, виданої ОСОБА_1 про те, що вона за адресою АДРЕСА_2 не проживає, дане твердження підтверджено сусідами та викладено в акті №1 від 27.12.2024.
Згідно з акту від 27.12.2024, який свідчить, що позивачка фактично проживала за адресою АДРЕСА_3 разом із чоловіком ОСОБА_2 . 
На звернення ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду із заявою про призначення їй пенсії по втраті годувальника за померлого чоловіка рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пенсійний орган, що визначений для розгляду заяви та доданих до неї документів за принципом екстериторіальності) №956120802017 від 03.01.2025 відмовлено заявнику у переведенні з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника.
Позивач, вважаючи рішення пенсійного органу протиправним, звернулась до суду за захистом свого порушеного права на належне пенсійне забезпечення.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно із ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Положенням статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-XII встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст. 2 Закону № 1788-XII визначені види пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Аналогічні приписи закріплено і у статтях 9, 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Згідно з ст. 6 Закону № 1788-XII особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором, за винятком пенсій інвалідам внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи з виконанням інтернаціонального обов`язку.
Статтею 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначені умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, згідно з якими пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону  - незалежно від тривалості страхового стажу.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
Згідно з частиною 3 статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" , пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.
Перелік документів, які подаються разом з заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника закріплений нормами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок №22-1).
Відповідно до пунктом 2.3 розділу ІІ Порядку № 22-1 надаються такі документи, зокрема: свідоцтво про народження або документ, що посвідчує особу, зазначений у пункті 2.9 цього розділу, якій призначається пенсія; документи, що засвідчують родинні стосунки члена сім`ї з померлим годувальником; документ про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника.
Відповідно до пункту 2.11 розділу ІІ Порядку №22-1 за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт.
У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку. За документ, що засвідчує родинні стосунки, приймаються паспорт, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, довідки про склад сім`ї, а також рішення суду (пункт 2.16. розділ ІІ Порядку №22-1).
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3 ст.90 КАС України).
В даному випадку мова йде про переведення з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зміст рішення пенсійного органу вказує на те, що єдиною підставою для відмови позивачу у переведенні її з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, стало ненадання заявником належних доказів перебування на утриманні померлого годувальника.
Таким чином, юридичне значення для переведення позивача на пенсію у разі втрати годувальника має встановлення факту перебування особи на утриманні померлого годувальника.
Пенсійний орган покликається про надання неналежних доказів перебування позивача на утриманні померлого чоловіка.
Слід зазначити, що місце проживання особи та місце реєстрації особи не є тотожними термінами (поняттями). При цьому застосування у п. 2.11 терміну «місце проживання разом з годувальником за однією адресою» зумовлює з`ясування його змісту у розумінні положень статті 29 Цивільного кодексу України.
За змістом частин першої, другої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 Цивільного кодексу України).
З урахуванням викладеного, під місцем проживання розуміється конкретний об`єкт житлової нерухомості, в якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.
Акт про встановлення факту проживання (форма акту про проживання) може бути використаний як один з доказів проживання пенсіонера, який претендує на пенсію по втраті годувальника, але сам по собі не завжди є достатнім. Для призначення пенсії по втраті годувальника потрібні додаткові документи, що підтверджують родинні зв`язки та утримання померлим годувальником непрацездатних членів сім`ї. 
Матеріалами справи підтверджується (свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , видане 28.04.1974 Рудківською сільською радою депутатів трудящих Млинівського району Рівненської області ЗАГС) та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 .
Фактичне місце проживання позивача та її чоловіка було за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується актом обстеження житлових умов, про фактичне місце проживання (або відсутність за зареєстрованою адресою) від 27.12.2024 та показами сусідів. 
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , видане 04.12.2024 згідно із відповідним актовим записом №2372.
Позивач на час звернення до відповідача досягла віку 65 років, перебуває на обліку у пенсійному органі та отримує пенсію за віком.
Позивач 27.12.2024 звернулася до пенсійного органу із заявою про переведення з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника. Свідоцтво про укладення шлюбу та акт про фактичне місце проживання, які долучені позивачем до заяви від 27.12.24, беззаперечно засвідчують родинні стосунки позивача з померлим. 
Відтак, ОСОБА_1 , дружина померлого, що досягла віку 65 років, як така, що перебувала на утриманні померлого (перебувала на повному утриманні померлого або одержувала від нього допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування), набула право на переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. 
Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову призначенні пенсії є протиправним.
Наведені обставини враховані судом першої інстанції при перевірці спірного рішення пенсійного органу на відповідність критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 КАС України, та стосовно наявності підстав для визнання його протиправними та скасування.
Суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що належним способом відновлення порушеного права позивача є визначення пенсійному органу зобов`язання вчинити кореспондуючі праву позивача на належне пенсійне забезпечення дії: перевести ОСОБА_1 з дня, що настає за днем смерті годувальника, а саме з 05.12.2024, з призначеної їй пенсії за віком, на пенсію по втраті годувальника - чоловіка ОСОБА_2 , відповідно до заяви від 27.12.2024.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) у межах встановленого статтею 309 Кодексу адміністративного судочинства України строку
Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року у справі № 460/831/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	В. С. Затолочний