ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" травня 2025 р.           Справа№ 907/948/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Андрієнка  В.В.
суддів:            Шапрана  В.В. 
          Буравльова  С.І. 
 
секретар судового засідання - Король Д.А.
учасники справи:
від позивача : не з`явся;
від відповідача 1: Кривошей О.Ю.
від відповідача 2: не з`явся.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фермент Плюс"
на рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2024
у справі №907/948/22 (суддя Мальована Л.А.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фермент Плюс"
до 1) Фізичної особи-підприємця Солоніна Ярослава Миколайовича
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Потестас"
про відшкодування шкоди
УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фермент Плюс" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом   до Фізичної особи-підприємця Солоніна Ярослава Миколайовича та Товариства з обмеженою відповідальністю "Потестас" про солідарне відшкодування шкоди в розмірі 93 395 Євро, завданої знищенням вантажу позивача під час перевезення відповідачем -1, що на момент звернення з позовом ставить      3. 617. 683,34 грн,.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при перевезенні   відповідачем-1 вантажу позивача, 04.07.2022 на території Республіки Молдови сталася пожежа, внаслідок якої напівпричіп марки SCHMITZ SCB-S3T державний номер НОМЕР_1 та вантаж було знищено, що підтверджується актом про пожежу від 04.07.2022.
Рішенням Господарського суду Київської області від 03.04.2024 у справі №907/948/22 у позові ТОВ "Фермент Плюс" відмовлено повністю.
Судове рішення мотивовано тим, що      між сторонами договору перевезення не укладалось. Із акту про пожежу від 04.07.2022 неможливо встановити причину виникнення пожежі, вину перевізника у такій пожежі      та місце розташування осередку пожежі.      Враховуючи вищезазначене, місцевий суд зробив висновок, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог про відшкодування шкоди, у зв`язку з чим позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а відтак суд першої інстанції відмовив у їх задоволенні.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2024 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідача - 1 та відповідача - 2 на користь позивача 3 606 062,75 грн основного боргу та 54 090,94 грн витрат на оплату судового збору. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Постанову мотивовано тим, що наявними матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов договору перевезення відповідач - 1 прийняв вантаж позивача до перевезення. 04.07.2022 на території Республіки Молдови сталася пожежа, внаслідок якої напівпричіп марки SCHMITZ SCB-S3T, державний номер НОМЕР_1 та вантаж було знищено, що підтверджується актом про пожежу від 04.07.2022. Відповідно до Інвойсів № 145, 146, 147 від 29.06.2022, вартість вантажу, який було втрачено, становила 93 095,00 Євро (3 606 062,75 грн), що є реальними збитками, які поніс позивач в результаті втрати вантажу, в процесі перевезення, відповідальним за належне здійснення якого був відповідач -1.
Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2025 касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Солоніна Ярослава Миколайовича задоволено частково.     Постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2025 у справі №907/948/22 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 прийнято до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фермент Плюс" на рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2024 у справі №907/948/22 та призначено до розгляду на    30.04.2025   . 
У судовому засіданні 30.04.2025була оголошена перерва до 28.05.2025.
27.05.2025 через систему «Електронний суд» ТОВ "Фермент Плюс" було подано клопотання про відкладення розгляду справи. 
Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання, дійшла наступних висновків.
Частиною першою статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до частини першої статті 216 ГПК України        суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
Обґрунтовуючи необхідність відкладення розгляду справи, представник апелянта посилається на те, що він  не може бути присутнім у призначеному судовому засіданні, в зв`язку з тим, що буде приймати участь у справах, що розглядатимуться Іллічівським районним судом Одеської області та Одеським апеляційним судом. 
Колегія суддів відзначає, що сторони не обмежені в кількості уповноважених представників для представництва їх інтересів у суді апеляційної інстанції.
Також суд відзначає, що стверджуючи про необхідність участі представника апелянта у судових засіданнях в інших судах, останній не довів до суду своєї чіткої позиції чому саме присутність у судових засіданнях по справах, що що розглядатимуться Іллічівським районним судом Одеської області та Одеським апеляційним судом має пріоритет перед судовим засіданням у даній справі, враховуючи те, що про дату та час уповноважений представник був повідомлений судом заздалегідь.
При цьому колегія суддів зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.
Окрім того, колегія наголошує на норми, закріплені у п.  7 частини першої статті 129 Конституції України, згідно із якою однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу  в судовому засіданні 28.05.2025 за відсутності уповноваженого представника ТОВ "Фермент Плюс". Відсутність представника апелянта в цьому випадку не перешкоджає розгляду апеляційної  скарги та не повинна заважати здійсненню правосуддя.
За таких обставин у задоволенні клопотання ТОВ "Фермент Плюс" про відкладення розгляду справи належить відмовити.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.   
Звертаючись до суду із позовом до Фізичної особи-підприємця Солоніна Ярослава Миколайовича та Товариства з обмеженою відповідальністю «Потестас» про солідарне відшкодування шкоди в розмірі 93 395 Євро, що на момент звернення з позовом ставить 3 617 683 грн. 34 коп., спричиненої знищенням вантажу позивача під час перевезення, ТОВ "Фермент Плюс" посилається на укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фермент Плюс» та Фізичною особою підприємцем Солоніним Ярославом Миколайовичем було укладено договір перевезення, відповідно до умов якого відповідач 1 зобов`язався здійснити перевезення вантажу вагою 21883,40 кг вартістю 93 395 Євро за маршрутом м. Салоніки (Греція) м. Ужгород (Україна), що підтверджується інвойсами №№ 145, 146, 147 від 29.06.2022 р., СМR № 214929 від 30.06.2022 р., накладною № ХС85386276 від 30.06.2022 р. та дорожнім сертифікатом АІ083444. Свої вимоги до відповідача-2  ТОВ "Фермент Плюс" обгрутовує тим, що відповідний обов`язок у відповідача 2 виник на підставі  договору поруки № 011-22, укладеного 29.06.2022 між ТОВ ?Фермент Плюс? (кредитор) та ТОВ ?Потестас? (поручитель).
У зв`язку із цим колегія суддів відзначає наступне. 
Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно з частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу  України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу  України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу  України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно із ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Частиною 1 ст. 641 Цивільного кодексу  України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Відповідно до частини 1 ст. 642 Цивільного кодексу  України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу  України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до частин 1, 2 статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється       за договором перевезення.       Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
За договором перевезення    вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (стаття 909 Цивільного кодексу України).
Частинами 2, 6 ст. 306 Господарського Кодексу України встановлено, що суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Відносини, пов`язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.
Договір перевезення вантажу є реальним, оскільки він вважається укладеним з моменту прийняття вантажу до перевезення; строковим, оскільки передбачає виконання перевізником його зобов`язання з доставки вантажу у визначений законом або договором строк; оплатним, оскільки законодавством передбачено обов`язок вантажовідправника сплатити перевізнику встановлену плату за перевезення.
Отже, істотними умовами договору перевезення вантажу є предмет, ціна та строк договору. 
Сторонами договору перевезення вантажу є   перевізник і відправник. Перевізниками вважаються ті транспортні організації, які мають права юридичної особи та яким надано   право укладати договори перевезення безпосередньо або через свої підрозділи. Відправниками   вантажів можуть бути як організації   (юридичні особи), так і фізичні особи, яким вантаж належить на праві власності, або на іншій підставі, передбаченій законом або договором. Особа, яка має право на одержання   вантажу від перевізника, є одержувачем. Останнім може бути як сам відправник так і   третя особа.
Разом з цим, положеннями частини 2 ст. 909 Цивільного кодексу України регламентовано, що договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Згідно із  ст. 50 Законом України "Про автомобільний транспорт" договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.
Судом встановлено, що товар перевозився за маршрутом м. Салоніки (Греція) - м. Ужгород (Україна).
Правовідносини з перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні регулюються також Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956.
Відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів.
За змістом статей 1, 2 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 (далі - Конвенція), така застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін. Для цілей цієї Конвенції "транспортний засіб" означає автомобілі, автопоїзди, причепи і напівпричепи як це визначено в статті 4 Конвенції про дорожній рух від 19.09.1949.
Статтями 4, 9 Конвенції передбачено, що договір перевезення вантажу підтверджується складанням вантажної накладної, яка в силу частини 1 зазначеної статті є первинним доказом укладання договору перевезення і прийняття вантажу перевізником. Вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. Якщо вантажна накладна не містить спеціальних застережень перевізника, то, якщо не доведено протилежне, припускається, що вантаж і його упаковка були зовні в належному стані в момент прийняття вантажу перевізником, і що кількість вантажних місць, а також їх маркування та нумерація відповідали заявам, які містилися у вантажній накладній.
В обґрунтування своїх вимог апелянт стверджує, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фермент Плюс» та Фізичною особою підприємцем Солоніним Ярославом Миколайовичем було укладено договір перевезення, відповідно до умов якого відповідач 1 зобов`язався здійснити перевезення вантажу вагою 21883,40 кг вартістю 93 395 Євро за маршрутом м. Салоніки (Греція) м. Ужгород (Україна), що підтверджується інвойсами №№ 145, 146, 147 від 29.06.2022 р., СМR № 214929 від 30.06.2022 р., накладною № ХС85386276 від 30.06.2022 р. та дорожнім сертифікатом АІ083444.
Колегія суддів відзначає, що для правильного вирішення спору у даній справі є встановлення судом обставин щодо укладення/неукладення договору перевезення між позивачем та відповідачем - 1.
Колегія суддів відзначає помилковість твердження апелянта про те, що  укладення між позивачем та відповідачем-1 письмового договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа - товарно-транспортної накладної/СMR. 
Так, дослідивши надані позивачем копії інвойсів  №№ 145, 146, 147 від 29.06.2022 р., колегія суддів встановила, що вони були складені між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фермент Плюс" та фірмою ZAFIRIS NAXIADES-TOBACCO IN LEAVES s.a. (Греція).
Так само СМR № 214929 від 30.06.2022 р., на яку посилається апелянт як на доказ укладення договору з відповідачем 1, було складена та підписана Товариством з обмеженою відповідальністю "Фермент Плюс" та фірмою ZAFIRIS NAXIADES-TOBACCO IN LEAVES s.a. (Греція).
При цьому з матеріалів справи вбачається, що вказані  інвойси №№ 145, 146, 147 від 29.06.2022 р. та СМR № 214929 від 30.06.2022 р. були складені на виконання контракту № 09-1 на поставку товару від 30.09.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фермент Плюс" та фірмою ZAFIRIS NAXIADES-TOBACCO IN LEAVES s.a. (Греція). 
Саме в межах вказаного контракту позивач здійснював періодичні експортні операції з поставки товару - тютюнова сировина на територію України з Греції. При цьому місце доставки на кожне відправлення визначалось саме в інвойсі, а платіж по контракту здійснювався згідно виставленого продавцем (фірмою ZAFIRIS NAXIADES-TOBACCO IN LEAVES s.a. (Греція)) інвойсу. 
Колегія суддів відзначає, що сторонами договору перевезення є саме перевізник і замовник, відповідно, документи (накладні тощо), якими може бути підтверджено укладення  між сторонами  такого договору перевезення,  мають бути складені саме  між перевізником і замовником.
З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає недоведеними належними засобами доказування  твердження апелянта про укладення між позивачем і відповідачем - 1 договору  перевезення у письмовій формі. 
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.
Частинами 1, 2       ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За загальними умовами виконання зобов`язання, що містяться у ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці ( такий правовий висновок Верховного Суду викладено   у постанові від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц).
Верховний Суд у постанові від 19.01.2022 у справі №922/1246/21 зазначив, що нормами законодавства передбачено, що договори між юридичними особами повинні вчинятись в письмовій формі, при цьому правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - особами, уповноваженими на це. Якщо зміст правочину, воля сторін зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних, за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, то він також вважається таким, що вчинений у письмовій формі, за умови, якщо він підписаний його стороною. Таким чином, незалежно від того чи документ викладений на папері чи в електронному документі, він повинен бути підписаний. Крім того, сторони можуть домовитись укласти договір у певній формі, тоді він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми.
Отже, для встановлення обставин наявності між сторонами договірних правовідносин перевезення, суду має дослідити докази, які підтверджують укладення такого договору між позивачем і відповідачем-1. 
При цьому чинне законодавство передбачає особливі та конкретні умови настання відповідальності перевізника за втрату або пошкодження вантажу під час перевезення.
Так, відповідно до статті 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.
За змістом наведених норм обсяг відповідальності перевізника має бути погоджений сторонами у відповідному договорі.
Тобто відповідальність перевізника за пошкодження вантажу настає у тому випадку, якщо таке пошкодження було здійснене з моменту прийняття вантажу до перевезення та до видачі його одержувачеві. У такому разі вина перевізника презюмується і за наявності пошкоджень перевізник несе відповідальність крім випадків, якщо він доведе існування умов, за яких відповідно до договору перевезення та положень чинного законодавства він може бути звільнений від відповідальності (зокрема, супроводження вантажу іншою особою - експедитором). При цьому тягар доведення відсутності вини перевізника покладається на самого перевізника.
Так, відповідно до ч.1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові: 1) неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства; 2) наявність шкоди, під якою потрібно розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що невідворотно спричинила шкоду; 4) вину заподіювача шкоди (яка презюмується). За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Згідно ч 1. ст. 1172 Цивільного кодексу  України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу  України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів відзначає, що позивач, звертаючись до суду із позовом про стягнення збитків, завданих пошкодженням товару, не довів суду належними засобами доказування наявності усіх  обставин, необхідних в даному випадку для стягнення з відповідача - 1   збитків, що складаються з вартості пошкодженого вантажу. 
Так, апелянтом не було надано суду належних та допустимих доказів, на підставі яких суд мав би змогу встановити  внаслідок чого сталася пожежа, чи в наслідок неправомірних дій водія чи несправності автомобіля. При цьому колегією суддів береться до уваги те, що за фактом пожежі інспектором Управління з надзвичайних ситуацій Єдинецького району (майором Кречіун Віолін) було складено акт про пожежу від 04.07.2022 р., в якому зазначено, що ймовірною причиною пожежі є несправність транспортного засобу. Акт про пожежу направлено на експертизу Пожежна інспекція Єдинець.
Також  судом береться до уваги те, що в силу загальноприйнятих правил в експертному середовищі стосовно дослідження та формування висновків щодо питання про місце розташування осередку пожежі, рекомендується виконувати за наступними критеріями:
1) наявність слідів, ознак, що характеризують осередок пожежі;
2) наявність повної інформації про пожежне   навантаження в осередку пожежі та об`ємно-планувальні особливості об`єкта, де сталася пожежа;
3)відсутність протиріч та збігання наявної інформації в матеріалах справи з виявленими ознаками осередку пожежі;
4)наявність умов виникнення горіння в місці виявлених ознак осередку пожежі від пожежонебезпечного фактору (джерела запалення);
5)обґрунтоване виключення можливості розташування осередку пожежі в інших місцях, в яких наявні суттєві термічні ушкодження від пожежі.
В залежності від кількості встановлених зазначених критеріїв, будуть формуватись висновки про місце розташування осередку пожежі. У більшості випадків, остаточний категоричний висновок про місце розташування осередку пожежі може сформуватися після визначення джерела запалювання.
При наявності усіх зазначених критеріїв оцінки отриманих результатів досліджень, висновок про місце розташування осередку пожежі буде категоричним.
При відсутності критеріїв 1, 2, З, 4 не можливо надати висновок про місце розташування осередку пожежі.
При наявності тільки 1, 2, 5 критеріїв оцінки, висновок може бути ймовірним.
Питання про причину виникнення пожежі, в експертному середовищі рекомендується виконувати за наступними критеріями:
1)наявність ознак небезпечного процесу (режиму);
2)наявність пожежонебезпечних факторів процесу (режиму);
3)збігання місця прояву пожежонебезпечного фактору з осередком пожежі;
4)можливість виникнення горіння від встановленого пожежонебезпечного фактора (джерела запалення);
5)обґрунтоване встановлення причини виникнення пожежі.
В залежності від кількості встановлених критеріїв, будуть формуватись висновки про причинно-наслідковий зв`язок між пожежонебезпечним процесом та виникненням пожежі.
При наявності усіх зазначених критеріїв оцінки отриманих результатів, висновок має бути категоричним - про наявність причинно-наслідкового зв`язку між пожежонебезпечним процесом і виникненням пожежі. При наявності тільки 1, 2, 5 критеріїв оцінки, висновок може бути ймовірним. При відсутності критеріїв 1, 2, 3, 4 висновок має бути категорично-негативним - про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між пожежонебезпечним процесом та пожежею.
Слід зазначити, що, наприклад оцінюючи результати досліджень по критерію 1, загальний негативний висновок можна зробить тільки у випадку, якщо на дослідження були надані усі необхідні дані (матеріали), на підставі яких однозначно відкидається розглянутий можливий пожежонебезпечний процес (пожежонебезпечні обставини), до моменту виникнення пожежі.
За критерієм 2, на підставі виявлених ознак та характеристик пожежонебезпечних обставин, здійснюється оцінка можливості розвитку небезпечного процесу до виникнення пожежонебезпечних факторів.
Критерій 3 передбачає співпадання місця виникнення пожежонебезпечних факторів з місцем розташування осередку пожежі.
По критерію 4 оцінюється можливість займання речовин, матеріалів та виробів, які знаходились поблизу місця виникнення пожежонебезпечних факторів небезпечного процесу. При експериментальних дослідженнях в однакових умовах ефект займання може спостерігатись не при всіх спробах, у зв`язку з наявністю випадкових факторів, які не можна змоделювати. Тому суть критерію 4 полягає у визначенні принципової можливості займання горючого матеріалу.
Критерій 5 враховує ту обставину, що при наявності двох і більше причин виникнення пожежі (джерел запалювання) не можливо надати категоричний висновок на користь одної з них».
Таким чином із акту про пожежу від 04.07.2022 р неможливо встановити місце розташування осередку пожежі, причину виникнення пожежі та вину перевізника у виникненні пожежі.
Відповідно до п. 1.   ст. 74 ГПК України   кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Отже, апелянтом не було надано суду належних та допустимих доказів, на підставі яких суд мав би змогу встановити  обставини належності транспортного засобу саме відповідачу - 1, перебування водія та відповідача-1 у трудових відносинах, а також обставини наявності/відсутності вини водія транспортного засобу. 
При цьому колегія суддів відзначає, що встановлення вказаних обставин впливає на прийняття правильного рішення у справі, оскільки, за положеннями ст. 924 Цивільного кодексу України та ст. 314 Господарського кодексу України, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.   
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази   за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.   Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.   Суд надає оцінку як зібраним у справі       доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У частині третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).
Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Верховний Суд відзначає, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Колегією суддів також  береться до уваги те, що обґрунтовуючи вимоги до відповідача 2, апелянт посилається на укладення 29.06.2022 між ТОВ ?Фермент Плюс? (кредитор) та ТОВ ?Потестас? (поручитель) договору поруки № 011-22. При цьому судовою колегією встановлено, що  у п. 1.1.  вказаного договору зазначено, що поручитель зобов`язується в повному обсязі відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань перевізника ФОП Солоніна Вячеслав Миколайович за договором перевезення, укладеним між кредитором і боржником. 
При цьому судом береться до уваги те, що перевізником є  ФОП Солонін Ярослав Миколайович.
Отже,  особою, за яку поручився поручитель за договором поруки, є ФОП Солонін Вячеслав Миколайович, а не ФОП Солонін Ярослав Миколайович,  який є перевізником та відповідачем - 1 у справі, що розглядається.  З огляду на викладене колегія суддів відзначає, що позивачем не доведено суду належним засобами доказування заявлені вимоги. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів  відзначає, що позивачем належними засобами доказування не було доведено суду наявність правових підстав для стягнення з відповідачів збитків завданих знищенням вантажу.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2024 у справі  №907/948/22 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фермент Плюс" на рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2024 у справі  №907/948/22 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2024 у справі  №907/948/22 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Фермент Плюс".
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фермент Плюс" на користь Фізичної особи-підприємця Солоніна Ярослава Миколайовича 10 8181,90 грн витрати по сплаті судового збору за подачу касаційної скарги до Верховного  Суду. 
5. Видачу наказу доручити Господарському суду Київської області. 
6. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 16.06.2025

Головуючий суддя                                                            В.В. Андрієнко 

Судді                                                                                В.В. Шапран

                                                                                С.І. Буравльов