ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

06 серпня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/3091/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
 суддів:  Добродняк І.Ю., Суховарова А.В.,     
 за участю секретаря судового засідання: Поспєлової А.С.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційні скарги Державного підприємства «Кривбасшахтозакриття», до якої приєдналося Публічне акціонерне товариство «АрселорМіталл Кривий Ріг» та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року (суддя Златін С.В.) у справі №160/3091/25 за позовом Державного підприємства «Кривбасшахтозакриття» до Державної екологічної інспекції Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державне агентство водних ресурсів України про визнання протиправним припису,-
                                                              в с т а н о в и В :        

Державне підприємство «Кривбасшахтозакриття» звернулося до суду з позовом, в якому просило:
визнати протиправним та скасувати пунтки 1 та 2 припису Державної екологічної інспекції Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) від 03.01.2025 року №117/2-5-14.1/24.
В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що за наслідками проведеного заходу державного контролю відповідачем винено припис, яким приписано: п.1 провадження діяльності ДП «Кривбасшахтозакриття», пов`язаною з акумуляцією надлишків зворотних вод у ставку-накопичувачі балки Свистунова та їх скидання у р.Інгулець здійснювати на підставі документа дозвільного характеру – Висновку з оцінки впливу на довкілля. П.2 – спеціальне водокористування у частині скидання забруднюючих речовин із надлишками зворотних вод із ставка-накопичувача балки Свистунова у р.Інгулець здійснювати на підставі документа дозвільного характеру – Дозволу на спеціальне водокористування.
Неправомірність оскаржуваних пунктів припису позивач пов`язував з тим, що діяльність підприємства не викликає необхідність отримання дозволу на спеціальне водокористування, оскільки підприємство не є суб`єктом спеціального водокористування так як не здійснює забору води у своїй діяльності. Позивач також зазначав, що ставок-накопичувач          шахтних вод у балці Свистунова введений в тимчасову експлуатацію у 1976 році з терміном експлуатації 50 років, ДП “КШЗ” не здійснювало будівництво,          реконструкцію, технічне переоснащення, розширення, перепрофілювання об`єкта (ставка-накопичувача), у зв`язку з чим у підприємства відсутня необхідність отримати Висновок з оцінки впливу на довкілля
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 
року в задоволенні позову відмовлено.
За наслідками розгляду справи суд першої інстанції дійшов таких висновків.
Спеціальне водокористування включає такі правомочності: а) забір води з водних об`єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв; б) використання води; в)     скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Тобто водокористування охоплює правомочності, які хоча й пов`язані між собою загальним об`єктом – водою, однак можуть реалізовуватися окремо одна від однієї, залежно від мети й виду діяльності підприємства. 
Застосовуючи ці висновки в контексті обставин цієї справи, суд першої інстанції константував, що твердження ДП     “Кривбасшахтозакриття” про те, що воно не здійснює забору води, а тому не є суб`єктом спеціального водокористування, є безпідставним та таким, що не ґрунтується на положеннях водного законодавства.
З цих підстав, встановивши те, що діяльність позивача пов`язана із скидом забруднюючих речовин у водні об`єкти із зворотними водами із застосуванням каналів, дійшов висновку про правомірність вимоги органу державного контролю про необхідність отримання Дозволу на спеціальне водокористування (п.2 Припису).
Крім цього, вказуючи на правомірність п.1 Припису, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Закон України “Про оцінку впливу на довкілля” поширюється на спірні правовідносини і зобов`язує позивача здійснити оцінку впливу на довкілля у процесі прийняття рішень про провадження планованої діяльності.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, до якої приєдналося Публічне акціонерне товариство «АрселорМітал Кривий Ріг». В апеляційній скарзі позивач, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на те, що судом першої інстанції не враховані обставини щодо існування законодавчої прогалини у питанні отримання ДП «КШЗ» дозволу на спеціальне водокористування, яка полягає в тому, що на теперішній час наявна суперечність вимог статей 49 та 74 Водного кодексу України та п.12 Порядку розроблення нормативів гранично допустимого скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти (постанова КМУ від 11.09.1996 №1100) щодо вичерпного переліку документів, необхідних для узгодження і проведення періодичного скидання надлишків шахтних вод з ставка-накопичувача у водний об`єкт. Позивач зазначає, що наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 22.02.2019 було утворено робочу групу з підготовки законодавчого врегулювання питання скидання надлишків зворотних вод у р.Інгулець, але на даний час вказане питання не врегульовано. Позивач також вказує на те, що на теперішній час у ДП «КШЗ» взагалі відсутній обов`язок отримувати дозвіл на спеціальне водокористування. З цього приводу позивач посилається на розпорядження Кабінету Міністрів України від 20 грудня 2021 №1802-р «Про затвердження плану заходів з управління шахтними водами Кривбасу», якому судом першої інстанції не було надано оцінки та яким встановлено, що до отримання дозволу на спеціальне водокористування або до 31 грудня 2026 року здійснювати захід щодо розроблення та затвердження регламенту з промивання русла та екологічного оздоровлення р.Інгулець. Тобто, як зазначає позивач, ДП «КШЗ» повинне отримати дозвіл до 31 грудня 2026 року. Також, як зазначає позивач, судом не було враховано  як доказ «Обстеження технічного стану ставка-накопичувача шахтних вод …» в якому зазначено, що в своїй плановій діяльності скид шахтних вод ДП «КШЗ» не здійснює. Ставок-накопичувач наповнюється шахтними інших суб`єктів господарювання, зокрема, ПАТ «АрселорМітал Кривий Ріг», ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (та іншими) на підставі укладених договорів з ДП «КШЗ» по транзиту, прийому і тимчасово акумуляції шахтних вод у ставок-накопичував. Позивач вказує, що ДП «КШЗ» не є окремим суб`єктом водокористування, а здійснює скид шахтних вод на підставі розпорядження КМУ, згідно з регламентом періодичного скидання надлишків зворотних вод гірничорудних підприємств Кривбасу в межвегетаційний період, та здійснюється як протиаварійний захід. З приводу необхідності отримання Висновку оцінки впливу на довкілля позивач зазначає те, що на нього не можуть поширюватися положення Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», оскільки дозвіл на введення в експлуатацію ставка-накопичувача було надано до набрання чинності вказаним законом.
Рішення суду першої інстанції також оскаржено Приватним акціонерним товариством «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». В апеляційній скарзі ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» посилається на те, що рішення суду впливає на законні інтереси підприємства, оскільки ДП «КШЗ», на підставі укладеного договору, надає ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» послуги щодо транзиту, прийому і тимчасовій акумуляції зворотних (шахтних) вод та проведення їх скиду шляхом відкачування в р.Інгулець. Обгрунтовуючи підстави для визнання неправомірними оскаржуваних пунктів Припису, ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» фактично посилається на обставини, які зазначені в апеляційній скарзі ДП «КШЗ». Крім цього, за позицією ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», відповідач вийшов за межі предмету призначеної перевірки та дослідив питання, які не повинні бути охоплені заходом державного контролю.
У відзивах на апеляційні скарги відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на його законність та обгрунтованість.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що за наслідками проведеного заходу державного контролю, результати якого оформлено Актом від 27.12.2024 №117/2-5-14.1/24, Державною екологічною інспекцією Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) винено Припис від 03.01.2025 №117/2-5-14.1/24, яким приписано: 
п.1 - провадження діяльності ДП «Кривбасшахтозакриття», пов`язаною з акумуляцією надлишків зворотних вод у ставку-накопичувачі балки Свистунова та їх скидання у р.Інгулець здійснювати на підставі документа дозвільного характеру – Висновку з оцінки впливу на довкілля;
п.2 – спеціальне водокористування у частині скидання забруднюючих речовин із надлишками зворотних вод із ставка-накопичувача балки Свистунова у р.Інгулець здійснювати на підставі документа дозвільного характеру – Дозволу на спеціальне водокористування.
Вважаючи неправомірними пункти 1 та 2 Припису, позивач звернувся з позовом до суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Щодо дотримання природоохоронного законодавства ДП «Кривбасшахтозакриття» під час скидання надлишкових зворотних вод без дозволу на спеціальне водокористування (п.2 Припису).
Відповідно до ч. 1 ст. 49 Водного кодексу України спеціальне водокористування є платним та здійснюється на підставі дозволу на спеціальне водокористування.
У дозволі на спеціальне водокористування встановлюються ліміт забору води, ліміт використання води та ліміт скидання забруднюючих речовин. У разі настання маловоддя ці ліміти можуть бути зменшені органом, що видав дозвіл, без коригування дозволу на спеціальне водокористування (ч.21 ст.49 Водного кодексу України).
Статтею 48 Водного кодексу України передбачено, що спеціальне водокористування – це забір води з водних об`єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів.
Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських (у тому числі для цілей аквакультури) та інших державних і громадських потреб.
Не належать до спеціального водокористування: пропуск води через гідровузли (крім гідроенергетичних); скид води з водних об`єктів відповідно до встановлених для них режимів роботи для підтримання екологічних витрат у річці та з метою запобігання виникненню гідродинамічних аварій; подача (перекачування) води водокористувачам у маловодні регіони; усунення шкідливої дії вод (підтоплення, засолення, заболочення); використання підземних вод для вилучення корисних компонентів; вилучення води з надр разом з видобуванням корисних копалин; виконання розчистки русел річок, каналів і дна водойм, будівельних, днопоглиблювальних і вибухових робіт; видобування корисних копалин (крім підземних вод) і водних рослин; прокладання трубопроводів і кабелів; проведення бурових, геологорозвідувальних робіт; використання поверхневих вод для судноплавства; подача (перекачування) води каналами та водогонами зрошувальних і осушувальних систем, каналами та водогонами (водопроводами) міжбасейнового та внутрішньобасейнового перерозподілу водних ресурсів для потреб водокористувачів; проведення робіт з експлуатаційного днопоглиблення; забір та/або використання води в об`ємі до 5 кубічних метрів на добу, крім тієї, що використовується для виробництва (входить до складу) напоїв та фасованої питної води; інші роботи, які виконуються без забору води та скидання зворотних вод.
З огляду на положення вказаних норм права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спеціальне водокористування включає такі правомочності: а) забір води з водних об`єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв; б) використання води; в)     скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Тобто водокористування охоплює правомочності, які хоча й пов`язані між собою загальним об`єктом – водою, однак можуть реалізовуватися окремо одна від однієї, залежно від мети й виду діяльності підприємства. 
Застосовуючи ці висновки в контексті обставин цієї справи, суд першої інстанції обгрунтованого відхилив твердження ДП     “Кривбасшахтозакриття” про те, що оскільки воно не здійснює забору води, то не є суб`єктом спеціального водокористування, оскільки таке твердження не ґрунтується на положеннях водного законодавства.
Стосовно аргументів позивача про наявність суперечностей в чинному законодавстві, які, на думку позивача, надають останньому право на скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти на підставі індивідуального регламенту, слід зазначити те, що такі аргументи позивачем були наведені і під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Суть цієї позиції полягала в тому, що положення ст. 72, 74 Водного кодексу України передбачають право на скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти на підставі індивідуального регламенту і тому вказані положення суперечать вимогам ч. 1 ст.     49 цього Кодексу, які передбачають, що скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти повинно відбуватися на підставі дозволу на спеціальне користування. 
З приводу такої позиції позивача суд першої інстанції обгрунтовано вказав на її помилковість.
Так, ч. 1 ст. 49 Водного кодексу України передбачено право водокористувача на здійснення скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти на платній основі та на підставі дозволу на спеціальне водокористування. Водночас ст.   72 Водного кодексу України встановлює умови реалізації права, передбаченого ч. 1 ст. 49 Водного кодексу України. Цими умовами є такі: 1) підприємства, установи і організації, які відкачують такі води для запобігання затоплення шахт, кар`єрів та рудників під час видобування корисних копалин, зобов`язані впроваджувати ефективні технології, що забезпечують зниження рівня їх мінералізації перед скиданням у водні об`єкти, а підприємства, установи та організації, що добувають нафту і газ, повертають супутньо-пластові води нафтогазових родовищ до підземних горизонтів; 2) умови скидання цих вод у водні об`єкти та повернення до підземних горизонтів супутньо-пластових вод нафтогазових родовищ встановлюються обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища.
Статтею 74 Водного кодексу України встановлено умови використання накопичувачів промислових забруднених стічних вод та технологічні водойми. Зокрема, підприємства, установи і організації, що мають накопичувачі промислових забруднених стічних чи шахтних, кар`єрних, рудникових вод, зобов`язані: 1) впроваджувати ефективні технології для їх знешкодження і утилізації; 2) здійснювати рекультивацію земель, зайнятих цими накопичувачами. Крім того, передбачено, що скидання цих вод у поверхневі водні об`єкти здійснюється згідно з індивідуальним регламентом.
Індивідуальний регламент – це документ, який на договірній основі розробляється спеціальними науково-дослідними установами, погоджується обласними, Київською чи Севастопольською міськими держадміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища та містить сукупність вимог щодо періодичності, тривалості і витрат скидання промислових забруднених стічних, шахтних, кар`єрних, рудникових вод з накопичувачів у поверхневий водний об`єкт.
Тобто, як правильно зазначив суд першої інстанції, індивідуальний регламент, на відміну від дозволу на спеціальне водокористування, не є дозвільним документом та не наділяє водокористувачів правомочностями на здійснення скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти.
Суд першої інстанції, прийнявши до уваги наведені норми права, які визначають те, що водокористування є платним та здійснюється тільки на підставі дозволу на спеціальне водокористування, а також встановивши те, що діяльність ДП “Кривбасшахтозакриття”, пов`язана з акумуляцією надлишків зворотних вод у ставку-накопичувачі балки Свистунова та їх скиданням у р.   Інгулець, є водокористуванням, що не належить до загального виду водокористування, не охоплюється винятками, передбаченими ч. 3 ст.48 Водного кодексу України, дійшов обгрунтованого висновку про правомірність п.2 Припису.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду, яку висловлено у справі №160/10310/20 (постанова від 20.02.2024). При цьому, предметом спору у справі №160/10310/20  були правовідносини аналогічні правовідносинам у цій справі, пов`язані з дотримання природоохоронного законодавства ДП «Кривбасшахтозакриття» під час скидання надлишкових зворотних вод без дозволу на спеціальне водокористування.
В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано того, що на теперішній час у ДП «КШЗ» взагалі відсутній обов`язок отримувати дозвіл на спеціальне водокористування. З цього приводу позивач посилається на розпорядження Кабінету Міністрів України від 20 грудня 2021 №1802-р «Про затвердження плану заходів з управління шахтними водами Кривбасу», якому судом першої інстанції не було надано оцінки та яким встановлено, що до отримання дозволу на спеціальне водокористування або до 31 грудня 2026 року здійснювати захід щодо розроблення та затвердження регламенту з промивання русла та екологічного оздоровлення р.Інгулець. Тобто, як зазначає позивач, ДП «КШЗ» повинне отримати дозвіл до 31 грудня 2026 року.
З приводу таких аргументів позивача слід зазначити те, що вказане розпорядження КМУ не наділяє ДП «КШП» правом здійснювати спеціальне водокористування без отримання відповідного дозволу та не може наділити таким правом в силу відсутності таких повноважень у Кабінету Міністрів України. Вказане розпорядження стосується управлінням шахтними водами, в якому заподіяно і ДП «КШЗ», до отримання останнім дозволу на спеціальне водокористування. Отже, вказане розпорядження жодним чином не впливає на обов`язок ДП «КШЗ» здійснювати спеціальне водокористування виключно на підставі спеціального Дозволу, а відповідно і не вказує на протиправність оскаржуваного п.2 Припису.
В апеляційній скарзі позивач також вказує на те, що судом не було враховано  як доказ «Обстеження технічного стану ставка-накопичувача шахтних вод …», в якому зазначено, що в своїй плановій діяльності скид шахтних вод ДП «КШЗ» не здійснює. Ставок-накопичувач наповнюється шахтними інших суб`єктів господарювання, зокрема, ПАТ «АрселорМітал Кривий Ріг», ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (та іншими) на підставі укладених договорів з ДП «КШЗ» по транзиту, прийому і тимчасово акумуляції шахтних вод у ставок-накопичував.
З приводу таких аргументів позивача слід зазначити те, що будь-які договірні відносини з іншими суб`єктами господарювання, у тому числі і щодо транзиту, прийому і тимчасово акумуляції шахтних вод у ставок-накопичував та проведення їх скиду шляхом відкачування в р.Інгулець, не визначаються законом як підстава для звільнення від отримання Дозволу на спеціальне водокористування з огляду на те, що ДП «КШЗ» скидаються у водні об`єкти зворотні води, які належать іншим суб`єктам господарювання.
Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання протиправним п.2 Припису.
Щодо п.1 Припису, яким приписано провадження діяльності ДП «Кривбасшахтозакриття», пов`язаною з акумуляцією надлишків зворотних вод у ставку-накопичувачі балки Свистунова та їх скидання у р.Інгулець здійснювати на підставі документа дозвільного характеру – Висновку з оцінки впливу на довкілля.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» від 23.05.2017 № 2059-VIII здійснення оцінки впливу на довкілля є обов`язковим у процесі прийняття рішень про провадження планованої діяльності, визначеної частинами другою і третьою цієї статті. Така планована діяльність підлягає оцінці впливу на довкілля до прийняття рішення про провадження планованої діяльності.
Згідно із ч. 2 ст. 9 Закону України “Про оцінку впливу на довкілля” висновок з оцінки впливу на довкілля є обов`язковим для виконання. Екологічні умови провадження планованої діяльності, зазначені у частині п`ятій цієї статті, є обов`язковими. Висновок з оцінки впливу на довкілля враховується при прийнятті рішення про провадження планованої діяльності та може бути підставою для відмови у видачі рішення про провадження планованої діяльності.
Статтею 51 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” визначено, що підприємства, установи й організації, діяльність яких пов`язана з шкідливим впливом на навколишнє природне середовище, незалежно від часу введення їх у дію повинні бути обладнані спорудами, устаткуванням і пристроями для очищення викидів і скидів або їх знешкодження, зменшення впливу шкідливих факторів, а також приладами контролю за кількістю і складом забруднюючих речовин та за характеристиками шкідливих факторів. Проекти господарської та іншої діяльності повинні мати матеріали оцінки її впливу на навколишнє природне середовище і здоров`я людей.
Господарська діяльність, яка призводить до скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти відноситься до другої категорії видів планованої діяльності та об`єктів, які можуть мати значний вплив на довкілля та підлягають оцінці впливу на довкілля. 
Відповідно до п. 13 ч. 3 ст. 3 Закону України “Про оцінку впливу на довкілля” до другої категорії видів планованої діяльності та об`єктів, які можуть мати значний вплив на довкілля та підлягають оцінці впливу на довкілля, включає господарську діяльність, що призводить до скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти, та забір води з водних об`єктів за умови, що водозабір підземних вод перевищує 300 кубічних метрів на добу.
Згідно із п.2 ст.17 Закону України “Про оцінку впливу на довкілля” дія цього Закону не поширюється на суб`єктів господарювання, які отримали рішення про провадження планованої діяльності до набрання чинності цим Законом, крім випадків, передбачених пунктом 22 частини другої та пунктом 14 частини третьої статті 3 цього Закону.
У спірному випадку встановлено, що у своїй господарській діяльності ДП “Кривбасшахтозакриття” використовує ставок-накопичувач шахтних вод балки Свистунова, який знаходиться в Широківському районі Дніпропетровської області та призначений для тимчасової акумуляції надлишку шахтних вод у вегетаційний період, із наступним його повним спорожненням в осінньо-зимовий період (міжвегетаційний період) згідно регламенту скиду та експлуатує його з 01.09.2004.
Об`єкт не прийнятий в експлуатацію і перебуває з 1976 року в стадії тимчасової експлуатації, обліковується як об`єкт незавершеного будівництва (ця інформація зазначена в Індивідуальному регламенті). Проектна документація на ставок-накопичувач шахтних вод підприємством не надана.
Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними аргументи позивача про те, що пункт 1 припису суперечить п. 2 ст. 17 Закону України “Про оцінку впливу на довкілля”, оскільки ані позитивних висновків державної екологічної експертизи, одержаних до введення в дію Закону України “Про оцінку впливу на довкілля”, які за приписами норм статті 17 вказаного Закону зберігають чинність та мають статус висновку з оцінки впливу на довкілля, ані результатів оцінки впливу на довкілля, як під час проведення перевірки, так і під час розгляду цієї справи у суду представлено не було.
Позивач не довів і суд не встановив прийняття рішення про провадження планованої діяльності з використанням ставка-накопичувача шахтних вод балки Свистунова до набрання чинності Закону України “Про оцінку впливу на довкілля”.
Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав стверджувати щодо неправомірності п.1 Припису.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду, яку висловлено у справі №160/10310/20 (постанова від 20.02.2024). При цьому, предметом спору у справі №160/10310/20  були правовідносини аналогічні правовідносинам у цій справі, пов`язані, зокрема, з дотримання природоохоронного законодавства ДП «Кривбасшахтозакриття» під час провадження діяльності, пов`язаної з акумуляцією надлишків зворотних вод у ставку-накопичувачу балки Свистунова та їх скиданням у р. Інгулець, без отримання документа дозвільного характеру - Висновку з оцінки впливу на довкілля.
Щодо аргументів про порушення процедури проведення заходу державного контролю, наведених в апеляційній скарзі ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат».
Так, в апеляційній скарзі ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» зазначає, що відповідач, під час перевірки, вийшов за межі предмету перевірки та дослідив питання, які не повинні бути охоплені заходом державного контролю.
Відповідно до абз. 12 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» під час проведення позапланового заходу з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю).
У спірному випадку встановлено, що захід державного контролю (позаплановий захід) проведений відповідачем на виконання наказу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 05.12.2024 № 1596 про проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю), погодження Держекоінспекцїї від 10.12.2024 № 2.3/209ПГ, доручення Держекоінспекції від 10.12.2024 № 2166, на підставі звернення громадянки ОСОБА_1 від 08.10.2024, наказу Державної екологічної інспекції Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) від 12.12.2024 №522-ТП та направлення від 13.12.2024 № 4-102-5. Предметом заходу державного контролю визначено дотримання ДП «КРИВБАСШАХТОЗАКРИТТЯ» вимог законодавства у сферах: про оцінку впливу на довкілля; про охорону і раціональне використання вод та відтворення водних ресурсів.
Саме такі питання відображено в акті перевірки, який складено за наслідками заходу державного контролю.
Таким чином, стверджувати про те, що відповідачем порушено абз. 12 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» підстав не існує.
Щодо аргументів ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відсутність підстав для проведення заходу державного контролю оскільки звернення гр. ОСОБА_1 від 08.10.2024 не відповідало вимогам Закону, у зв`язку з чим таке звернення повинно бути залишено без розгляду.
Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» підставами для здійснення позапланових заходів є:
звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється територіальним органом державного нагляду (контролю) за наявністю погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.
У спірному випадку встановлено, що позаплановий захід проведено за зверненням фізичної особи, в якому порушено питання про діяльність позивача, в частині дотримання вимог природоохоронного законодавства щодо спеціального водокористування та оцінки впливу на довкілля, і проведення такого заходу погоджено центральним органом виконавчої влади.
Таким чином, враховуючи  те, що за зверненням фізичних осіб може бути призначений позаплановий захід державного контролю та приймаючи до уваги те, що право на безпечне довкілля є фундаментальним правом людини, у суду відсутні підстави стверджувати про те, що у спірному випадку захід державного контролю призначено без достатніх для цього правових підстав, а звернення гр. ОСОБА_1 щодо оцінки впливу на довкілля, не стосувалося її прав та законних інтересів.
Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-
У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Державного підприємства «Кривбасшахтозакриття», до якої приєдналося Публічне акціонерне товариство «АрселорМіталл Кривий Ріг» та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі №160/3091/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 06.08.2025
Повне судове рішення складено 07.08.2025
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров