ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
25 червня 2025 року
м. Київ
справа № 761/17557/15-ц
провадження № 61-16718св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,  Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - заступник керівника Шевченківської окружної прокуратури                          м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Іоніс Груп 2021»,
треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніс Груп 2021» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Осаулова А. А. від 09 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного  суду в складі колегії суддів:                         Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П. від 07 листопада 2024 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2015 року перший заступник прокурора Шевченківського району                                м. Києва звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги мотивовані тим, що під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12012110100001133 йому стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 вибула з комунальної власності внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб. На підставі ухвали Гребінського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2007 року, якою визнано мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ спільного сумісного майна, за ОСОБА_4   визнано право власності на спірну квартиру. 28 листопада  2012 року Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна здійснило реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на зазначену квартиру. 18 грудня 2012 року між                          ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу                 Бондар К. О., зареєстрований у реєстрі за № 4358 (№ 4359). 31 липня              2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д. О., зареєстрований у реєстрі за № 5587. З відповіді Гребінського районного суду Полтавської області прокурору стало відомо, що протягом 2007 року цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ спільного сумісного майна до суду не надходила та судом не  розглядалась. Під час досудового розслідування ОСОБА_4 пояснив, що в суді він не  був, позов не подавав, намірів вчиняти дії щодо  спірного майна не мав. ОСОБА_5 зазначила, що під час укладення договору вважала, що підписує папери щодо відкриття фірми.
Посилаючись на наведене, прокурор просив:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 18 грудня                   2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Бондар К. Ю. на підставі статей 203, 215 ЦК України;
- витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,60 кв.м., житловою площею 28,10 кв.м., вартістю 406 000,00 грн, на підставі статті 388 ЦК України.
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
Шевченківський районний суд міста Києва своїм рішенням від 03 лютого 2021 року залишив позов прокурора без задоволення.
Київський апеляційний суд постановою від 22 вересня 2021 року змінив рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого                  2021 року, виклавши мотивувальну частину рішення суду в іншій редакції.
Постановою Верховного Суду від 14 червня 2023 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у даній справі в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня                      2023 року замінено відповідача ОСОБА_7 на ТОВ «Іоніс Груп 2021», зобов`язано позивача надати уточнену позовну заяву з урахуванням зміни відповідача.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 квітня                      2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року, позовну заяву заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ТОВ «Іоніс Груп 2021», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,                         ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено. Витребувано від ТОВ «Іоніс Груп 2021» на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,6 кв.м., житловою площею 28,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: (123185680000).
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння власника (Київської міської ради) поза його волею, пред`явлення позову до добросовісного набувача (відповідача) про витребування цього майна на підставі статті 388 ЦК України відповідає вимогам закону, а тому спірне майно підлягає витребуванню на користь позивача. При цьому судом не встановлено невідповідності заходу втручання держави в право власності  відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
13 грудня 2024 року керівник ТОВ «Іоніс Груп 2021» - Івчун В. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Підставою касаційного оскарження судових рішень зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня                   2019 року у справі № 903/129/18, від 15 вересня 2020 року у справі                                           № 469/1044/17, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від                        05 жовтня 2022 року у справі № 923/199/21, у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14, від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18, від 18 червня 2019 року у справі № 487/10128/14, від 23 вересня 2020 року у справі № 638/5388/14, від 29 травня 2019 року у справі  № 367/2022/15, від 31 березня 2021 року у справі № 760/13101/16, від 17 лютого 2021 року у справі № 344/6425/17, від 28 вересня 2021 року у справі  № 761/45721/16, від 26 травня 2022 року у справі № 1-23-32/135-08-4825, від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 16 жовтня 2020 року у справі                        № 910/12787/17, від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18, від                 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що ТОВ «Іоніс Груп 2021» є добросовісним набувачем, яке на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна придбало квартиру за 500 000,00 грн, тому витребування у нього квартири на користь власника, покладе на відповідача надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою грошових коштів.
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у ТОВ «Іоніс Груп 2021» як добросовісного набувача на користь Київської міської ради, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.
При цьому зазначає, що прокуратура не мала законних повноважень на подачу позову в інтересах територіальної громади в особі відповідної місцевої ради. Позов прокуратури не містить жодного обґрунтування наявності підстав для представництва Київської міської ради.
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу 
10 січня 2025 року представник Київської міської ради - Малуєва С. О. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ТОВ «Іоніс Груп 2021», у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що основним видом діяльності ТОВ «Іоніс Груп 2021» - є надання в оренду й експлуатація власного чи орендованого нерухомого майна. Проявивши розумну обачність, купуючи двокімнатну квартиру в центрі м. Києва за очевидно заниженою вартістю, мало реальну можливість отримати із Реєстрів та веб-порталу «Судова влада України» відомості щодо триваючого судового спору, ініційованого прокурором, стосовно квартири АДРЕСА_1 та могло поставити під сумнів законність відчуження цієї квартири.
У даному випадку витребування спірної квартири від відповідача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном, оскільки публічний інтерес позивача у поверненні комунального майна, яке вибуло з власності позивача поза його волею, переважає приватний інтерес кінцевого набувача у збереженні за ним права на спірне майно і менш обтяжливого засобу забезпечення захисту та поновлення прав Київради у цій справі немає.
13 січня 2025 року Шевченківська окружна прокуратура міста Києва подала відзив на касаційну скаргу ТОВ «Іоніс Груп 2021», у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння територіальної громади міста Києва не з її волі - на підставі неіснуючого судового рішення, а договірні відносини між Київрадою та останнім набувачем - ТОВ «Іоніс Груп 2021» щодо спірної квартири відсутні, дійсний власник квартири - територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради має право, в тому числі, витребувати зазначене майно від останнього набувача відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, навіть якщо товариство було добросовісним набувачем, яким воно не являється.
Одночасно, не здійснення захисту інтересів держави в даному випадку виявилося в усвідомленій пасивній поведінці Київської міської ради, оскільки Київська міська рада усвідомлювала порушення своїх інтересів, мала відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не зверталась.
З огляду на викладене, через пасивну поведінку Київської міської ради, як суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, вбачалась бездіяльність, неналежне здійснення захисту інтересів держави у цій сфері, а відтак звернення прокуратури з даним позовом до суду відповідало вимогам статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру», чинного на час виникнення спірних правовідносин, а підстави для представництва інтересів держави у повній мірі підтверджено.
Узагальнені доводи додаткових пояснень
28 квітня 2025 року представник ТОВ «Іоніс Груп 2021» - Івчун В. В. подав до Верховного Суду додаткові пояснення по справі, у яких вказує на те, що заявлена позивачем - юридичною особою, вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння до відповідача - юридичної особи, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Узагальнені доводи заперечень на додаткові пояснення
01 травня 2025 року представник Київської міської ради - Малуєва С. О. подала до Верховного Суду заперечення на додаткові пояснення                       ТОВ «Юніс Груп 2021», у яких вказує на те, що на момент звернення до суду з цим позовом право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 , а отже, вимогу про витребування спірної квартири було заявлено до останнього набувача спірної квартири ОСОБА_1 . Після відкриття провадження у цій справі та під час її судового розгляду ОСОБА_1 продав спірну квартиру ТОВ «Іоніс Груп 2021», тому були наявні підстави для зміни відповідача на вказане товариство.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу                            № 761/17557/15-ц з Шевченківського районного суду м. Києва.
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2025 року справу вказану справу призначено до судового розгляду.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 10 червня 1991 року № 433 «Про внесення змін в плануванні квартир будинку капремонту по АДРЕСА_2 згідно зі статтею 101 ЖК УРСР ОСОБА_9. з родиною з 2-х осіб ( ОСОБА_9 , чоловік дочки - ОСОБА_10 ) відселено тимчасово та надано після ремонту будинку АДРЕСА_2 ізольовану двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , площею 36,0 кв.м..
16 грудня 1991 року виконавчим комітетом Леінської районної Ради народних депутатів міста Києва на підставі рішення виконкому Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 10 червня 1991 року ; 433 ОСОБА_9 з родиною із двох осіб було видано ордер № 40/91 на право тимчасового проживання в квартирі АДРЕСА_4 , житловою площею 28,7 кв.м. на час капітального ремонту будинку АДРЕСА_2 .
На підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13 січня 1992 року № 26 «Про формування комунального майна міста та районів» було затверджено перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста, зокрема, житловий будинок з маневреного фонду, що розташований на АДРЕСА_5 .
Згідно з листом Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 30 вересня 2011 року № 19-П-1774 квартира належала до комунальної власності та під час проведення КП «ЖЕК «Центральна» компанії з переукладання договорів із споживачами житлово-комунальних послуг у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 підприємством здійснилась інвентаризація та оновлення бази даних щодо споживачів, в результаті чого було встановлено, що відповідальний наймач у квартирі АДРЕСА_1 відсутній у зв`язку із смертю власника особового рахунку.
Листом Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора «Центральна» Шевченківської районної у м. Києві ради від 25 липня                 2012 року № 666 було повідомлено, що спірна квартира знаходиться в комунальній власності. Згідно з ордером № 40/19 на право тимчасового проживання ОСОБА_9 з родиною в кількості двох осіб була надана зазначена квартира на час проведення капітального ремонту будинку                    АДРЕСА_2 ). На час надання відповіді ОСОБА_9 померла, наразі у квартирі зареєстрованих осіб немає.
18 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Бондар К. Ю. за умовами цього договору  право власності на квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 виникло на підставі ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2007 року, право власності, яке зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно: витяг про  державну реєстрацію прав, виданий Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 28 листопада 2012 року за номером 36443471, реєстраційний номер 38344848, номер запису 6777 в книзі д. 916-228, зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28 листопада 2012 року.
Зі змісту копії ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2007 року у справі № 2-893/07 за позовом                         ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ спільного сумісного майна, затверджено укладену сторонами мирову угоду. За ОСОБА_4 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_6 .
21 липня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Осипенко Д. О. та зареєстрований у реєстрі за №  6687. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_5 (продавець) передала у власність, а ОСОБА_1 (покупець) прийняв та оплатив квартиру                  АДРЕСА_1 .
Згідно зі змістом цього договору власником спірної квартири є     ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бондар К. Ю. 18 грудня 2012 року за № 4358.
Відповідно до листа Гребінківського районного суду Полтавської області від  30 січня 2013 року за № 2-669, справа № 2-893 за позовом                ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ спільного сумісного майна протягом 2007 року до Гребінківського районного суду Полтавської області не  надходила та не розглядалася.
Аналогічна за змістом відповідь надана Гребінківським районним судом Полтавської області 31 жовтня 2016 року на запит керівника Київської місцевої прокуратури № 10.
Відповідно до копії витягу з матеріалів кримінального провадження                                             № 12012110100001133 від 21 липня 2014 року, 14 грудня 2012 року зареєстрована заява ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України. Згідно з фабулою вказаного витягу, зокрема, зазначено, що невстановлена особа подала до БТІ м. Києва ухвалу Гребінківського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2007 року, яка не відповідає дійсності, про поділ спільного сумісного майна.
З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13 червня    2015 року вбачається, що 28 листопада 2012 року здійснено реєстрацію права власності  на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 на підставі ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2007 року. 28 грудня 2012 року здійснено реєстрацію переходу права власності на цю квартиру за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня              2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Бондар К. Ю.
Згідно з відповіддю Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 січня 2017 року, наданої на запис керівника Київської місцевої прокуратури № 10, убачається, що на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», додатку № 3 до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 січня 2011 року № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень», розпорядженням Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 09 лютого 2011 року № 80 «Про закріплення  майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція», комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» є балансоутримувачем житлових будинків комунальної власності територіальної громади міста Києва у Шевченківському районі, в тому числі і житлового будинку АДРЕСА_5 . Також вказано, що з 01 листопада 2001 року орган приватизації Шевченківського району міста Києва станом на 26 січня     2017 року не проводив приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
23 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Іоніс Груп 2021» укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Чорногуз О. В., та зареєстрований у реєстрі за № 3861. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 (продавець) передав у власність», а ТОВ «Іоніс Груп 2021» (покупець) прийняв та оплатив квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 500 000,00 грн.
Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ТОВ «Іоніс Груп 2021», що підтверджується інформаційною довідкою від 06 березня                 2023 року.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Тож у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна і суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у статті 20 ГПК України.
Відповідно до пунктів 1, 6, 13 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 916/2791/16 викладено висновки про те, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
У справі, що переглядається, позовна вимога про витребування майна пред`явлена прокурором в інтересах держави до юридичної особи           ТОВ «Іоніс Груп 2021» (останній власник).
Тобто учасниками спору в цій частині є держава, від імені якої звернувся прокурор, та юридична особа.
Отже, спір у справі про витребування майна у відповідача - юридичної особи спірної квартири на користь держави - підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначила, що прокурор просить, серед іншого, визнати недійсними свідоцтва на право власності, видані ТОВ «Березова роща» і ТОВ «Сілквей комунікейшн»; визнати недійсними рішення Головного територіального управління юстиції в Київській області про державну реєстрацію за ТОВ «Березова роща» і ТОВ «Сілквей комунікейшн» права власності на земельні ділянки; визнати недійсними договір іпотеки, укладений між ТОВ «Сілквей комунікейшн» і ТОВ «Зелена садиба», та договір іпотеки, укладений між ТОВ «Березова роща» і ТОВ «Зелена садиба»; витребувати земельні ділянки на користь держави з незаконного володіння ТОВ «Березова роща» і ТОВ «Сілквей комунікейшн». Спір у частині наведених позовних вимог до юридичних осіб є спором про стверджуване порушення цивільного права та законного інтересу позивача як власника землі з боку юридичних осіб, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно, встановлення іншого речового права на таке майно (іпотеки), державної реєстрації таких прав. Отже, з огляду на суб`єктний склад сторін справа в частині позовних вимог до юридичних осіб віднесена до юрисдикції господарських судів, що виключає її розгляд у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства.
За такого суб`єктного складу спір за позовом прокурора, який діє в інтересах держави, про витребування спірної квартири від юридичної особи підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, що відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.
Отже, суди, у справі, що переглядається, повинні були закрити провадження у справі, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного, а має розглядатися в порядку господарського судочинства.
Подібні висновки щодо юрисдикційності спору за позовом прокурора в інтересах держави про витребування земельних ділянок від юридичних осіб ТОВ «Зарус-Інвест» (власник) та ТОВ «Агро-Еко-Граунд» (орендар) викладені також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 04 травня 2022 року у справі № 676/7424/19 та від 29 вересня 2022 року у справі № 676/7426/19-ц. Такий же спір переглянув по суті Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, за результатами чого ухвалено постанову від 10 грудня 2021 року у справі № 924/454/20.
Наведені висновки підтримані Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 676/7428/19 за позовом прокурора в інтересах держави про витребування земельних ділянок від юридичних осіб ТОВ «Зарус-Інвест» та ТОВ «Агро-Еко-Граунд», який зробив висновок про те, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а також виснував, що тлумачення частини третьої статті 400, частини другої статті 414 ЦПК України свідчить, що суд касаційної інстанції перевіряє дотримання загальними судами правил юрисдикції незалежно від наявності відповідних доводів у касаційній скарзі; при встановленні порушення правил юрисдикції загальних судів, суд касаційної інстанції закриває провадження у справі повністю або у відповідній частині позовних вимог. У разі встановлення судом, що позовні вимоги за своїм суб`єктним складом повинні розглядатися в господарському судочинстві, суд закриває провадження у справі (повністю або частково), незалежно від доводів касаційної скарги. При цьому розгляд позовних вимог у порядку цивільного судочинства по суті є неможливим.
Суди першої та апеляційної інстанцій, не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянули зазначену справу в порядку цивільного судочинства, чим порушили норми процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно з частиною другою статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
Враховуючи, що суд касаційної інстанції встановив порушення судами першої та апеляційної інстанцій правил юрисдикції, тому оцінки доводам касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права Верховний Суд не надаватиме.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
З огляду на суб`єктний склад учасників спору, предмет і підставу позову, а також характер спірних правовідносин Верховний Суд дійшов висновку, що заявлені прокурором в інтересах держави до юридичної особи позовні вимоги про витребування квартири підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі.
У частинах першій і другій статті 414 ЦПК України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу.
З огляду на викладене касаційна скарга підлягає задоволенню частково, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - скасуванню, а провадження у справі - закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255, частини першої статті 414 ЦПК України, оскільки спір у цій справі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до юрисдикції господарських судів.
 
Відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Верховний Суд на виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції.
Розподіл судових витрат
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України зазначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням приписів цієї норми права підстави для розподілу судових витрат не встановлені.
Керуючись статтями 255, 256, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніс Груп 2021» задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного  суду від 07 листопада 2024 року скасувати.
Провадження у справі за позовом заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніс Груп 2021», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння - закрити.
Роз`яснити позивачу, що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції господарських судів.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко	
 	 	
 	В. М. Коротун  	
 	М. Ю. Тітов