ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Коротенка Є. В.
 
13 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 754/12394/20
провадження № 61-11649св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Червинської М. Є., суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю. касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 рокускасував та ухвалив нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнив. Витребував квартиру АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
 
Ухвалюючи вказане судове рішення, колегія суддів Верховного Суду прийняла до уваги, що мало місце неодноразове відчуження квартири АДРЕСА_1 , майнові права на яку мала позивачка, відчуження майна відбулося всупереч її волі та за відсутності правових підстав.
 
Оцінюючи добросовісність  ОСОБА_2 як набувача спірного нерухомого майна, суд касаційної інстанції вважав, що відповідачка, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що спірне майно вибуло з володіння позивачки з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів її добросовісність під час набуття нею спірного майна у власність.
 
Не можу погодитися із висновками колегії суддів Верховного Суду в частині  витребування квартири АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з таких мотивів.
 
В цій справі увересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Клінт» (далі - ТОВ «Євро-Клінт»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Грасса Груп» (далі - ТОВ «Грасса Груп»), ОСОБА_2 про визнання майнового (речового) права на об`єкт незавершеного будівництва, визнання договору купівлі-продажу майнових прав недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовна заява мотивована тим, що 22 вересня 2014 року між нею (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал Строй-3» (далі - ТОВ «Глобал строй-3», замовник), Товариством з обмеженою відповідальністю «Київмонтажбуд» (далі - ТОВ «Київмонтажбуд», продавець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав № КМБ/01/057, відповідно до умов якого покупець купує у продавця майнові права на об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва житлової прибудови з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2 . Об`єктом нерухомості відповідно до умов договору є двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , загальна площа 52,8 кв. м.
Вона сплатила продавцю кошти у розмірі 391 248,00 грн, що складає 100 % вартості майнових прав об`єкта нерухомості за договором № КМБ/01/057 та отримала технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_4 . 
25 липня 2017 року ТОВ «Київмонтажбуд» змінило назву на ТОВ «Євро-Клінт»
Хоча запланованим терміном закінчення будівництва у п.2.4 договору № КМБ/01/057 було зазначено 3-й квартал 2015 року, введення в експлуатацію вказаного вище об`єкта капітального будівництва затримано по час звернення до суду з цим позовом.
Дані про введення в експлуатацію в матеріалах справи відсутні.
18 серпня 2017 року між ТОВ «Глобал Строй-3», ТОВ «Грасса Груп» та               ОСОБА_1 підписано акт обстеження об`єкта нерухомості за будівельною адресою: АДРЕСА_5 , загальна площа 52,8, поверх 6, в якому були зафіксовані недоліки вказаної квартири. Пунктом 2 акта обстеження передбачено, що після підтвердження (підписом) покупцем належного усунення продавцем всіх вказаних в цьому акті недоліків, об`єкт нерухомості вважатиметься переданим покупцеві у належному стані, а обов`язки продавця перед покупцем щодо об`єкта нерухомості вважатимуться виконані ними в повному обсязі.
В березні 2020 року позивачці стало відомо, що ТОВ «Грасса Груп» 27 травня 2019 року  зареєструвало за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № КМБ/01/283, укладеного 25 липня 2017 року між ТОВ «Глобал строй-3», ТОВ «Київмонтажбуд» та ТОВ «Грасса Груп». 
Вказана реєстрація була здійснена на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47147486 від 31 травня 2019 року, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В.
Позивачка зазначає, що відбувся перепродаж належних їй майнових прав поза її волею, а на момент укладення договору купівлі-продажу майнових прав № КМБ/01/283 такі права належали їй.
03 жовтня 2019 року між ТОВ «ГРАССА ГРУП» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири під АДРЕСА_1 , при цьому цей будинок ще не введено в експлуатацію. 
Вказує, що 24 березня 2020 року вона звернулась зі скаргою до Міністерства юстиції України на рішення приватних нотаріусів про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «ГРАССА ГРУП» та ОСОБА_2 .
ЇЇ скарга була задоволена частково, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47147486 від 31 травня 2019 року, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В., відповідно до якого ТОВ «Грасса Груп» було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , скасовано на підставі наказу Міністерства юстиції України від 21 липня 2020 року № 2479/5.
З урахуванням заяви про зміну предмета позову ОСОБА_1 просила суд:
- визнати за ОСОБА_1 майнове (речове) право на об`єкт незавершеного будівництва - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:62:096:0038;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав № КМБ/01/283 від 25 липня 2017 року, укладений між ТОВ «Глобал строй-3», ТОВ «Київмонтажбуд» та ТОВ «Грасса Груп»;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31 травня 2019 року № 47147486 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В., яким за ТОВ «Грасса Груп» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;
- витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що предметом договору від 22 вересня 2014 року №КМБ/01/057 є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_6 , двокімнатна квартира АДРЕСА_7 , загальною площею 52,8 кв.м, на 6 поверсі, та позивачем сплачено грошові кошти - 100 % вартості майнових прав об`єкта нерухомості - квартири АДРЕСА_7 , а тому підстави для визнання за позивачем майнового (речового) права на квартиру АДРЕСА_1 відсутні.
 
При цьому суд першої інстанції звернув увагу на положення пункту 3.1. договору, відповідно до якого майнові права на об`єкт нерухомості за договором передаються продавцем покупцю шляхом підписання акту прийому - передачі майнових прав на Об`єкт нерухомості. Разом з тим, стороною позивача всупереч вимогам частини першої статті 81 ЦПК України не було надано вказаного акту.
 
Наданий стороною позивача акт обстеження від 18 серпня 2017 року суд першої інстанції прийняв критично, оскільки вказаний документ не є належним, допустимим та достовірним доказом того, що позивачка є власником майнових (речових) прав на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Також суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав № КМБ/01/283 від 25 липня 2017 року, укладеного між ТОВ «Глобал Строй-3», ТОВ «Київмонтажбуд» та ТОВ «Грасса Груп», оскільки позивачем не надано вказаного договору та не заявлено клопотання про його витребування.
 
На думку суду першої інстанції відсутні також правові підстави для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31 травня 2019 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В., відповідно до якого за ТОВ «Грасса Груп» було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки вказане рішення скасовано на підставі наказу Міністерства юстиції України від 21 липня 2020 року № 2479/5.
 
Крім того, суд першої інстанції вважав безпідставною і вимогу позивача про витребування квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , оскільки остання не є власником зазначеної квартири.
 
Справа переглядалась в судах апеляційної та касаційної інстанції неодноразово.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 травня 2021 року скасовано. 
 
Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ТОВ «Євро-Клінт», ТОВ «Грасса Груп», ОСОБА_2 , третя особа - ТОВ «Глобал Строй-3», про визнання майнового (речового) права на об`єкт незавершеного будівництва - квартиру, визнання договору купівлі-продажу майнових прав недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково. 
 
Витребувано квартиру АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . 
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
 
Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із наявності підстав для витребування квартири АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . Зазначив, що з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивачка в повному обсязі сплатила вартість спірної квартири, на підставі акта прийому-передачі прийняла її, а тому набула права на квартиру. 
 
Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, апеляційний суд зазначив, що такі вимоги не є необхідними для ефективного відновлення права позивачки.
 
Постановою Верховного Суду від 13 березня 2024 року касаційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 задоволено частково. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування квартири з чужого незаконного володіння скасовано. 
 
Справу № 754/12394/20 в зазначеній частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що, апеляційний суд не врахував, що: суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів); докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього; про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
 
Апеляційний суд окремо не вирішував питання можливості прийняття додаткових доказів при наданні їх позивачем, мотивувальна частина постанови апеляційного суду відповідних мотивів також не містить;  апеляційний суд не мотивував, на підставі яких наявних в матеріалах справи доказів та фактичних обставин він встановив обставини, які мають значення для справи і на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог або заперечень, зокрема, і щодо права власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 ; не надав жодної оцінки та не відхилив доводи відповідача як в частині заперечень щодо наявності підстав для прийняття додаткових доказів на стадії апеляційного розгляду справи, так і щодо можливості задоволення позову в частині витребування спірної квартири по суті його вирішення.
 
Також Верховний Суд зазначив, що аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що постанова Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог  ОСОБА_1 до                             ОСОБА_2  про витребування квартири з чужого незаконного володіння. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року змінено в частині мотивування підстав відмови в задоволенні позовних вимог           ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування квартири з чужого незаконного володіння, викладено їх в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування, а не витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
У даній справі сторонами не подано доказів, які підтверджують введення в експлуатацію будинку АДРЕСА_2 .
 
При таких обставинах суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння не може бути задоволена саме з вказаних вище підстав.
 
Вважаю, що постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року необхідно було залишити без змін з наступних підстав.
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).
 
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Також визначено необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
 
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Відповідно до статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар)                                      у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
 
Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
 
Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
 
Згідно зі статтею 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
 
Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
 
Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.
 
Отже, ЦК України визначення майнового права не містить, оскільки у статті 190 ЦК України є вказівка лише на те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. Разом з тим не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.
 
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).
 
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ від 02 березня 2005 року у справі «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини», заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).
 
У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява N 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).
 
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98.
 
В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11)                                у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.
 
Верховний Суд України у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12 визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.
 
Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.
 
З огляду на вказане громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
 
У разі невиконання належним чином забудовником взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків учасником будівництва, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.
 
Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження  № 14-39цс19), від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13ц (провадження № 14-606цс18), Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 638/12414/17 (провадження № 61-21546св19), від 26 червня 2024 року у справі № 278/1898/23 (провадження № 61-18399св23), від 19 лютого 2025 року у справі № 755/8571/19 (провадження № 61-15398св23).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) зазначено, що саме інвестор, як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію.
 
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня                             2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 155)).
 
Установивши, що позивачка повністю сплатила вартість майнових прав Об`єкта нерухомості за Договором № КМБ/01/057 купівлі-продажу майнових прав від 22 вересня 2014 року, що підтверджується відповідною довідкою ТОВ «Київмонтажбуд» від 01 березня 2016 року, з огляду на відсутність доказів введення в експлуатацію будинку АДРЕСА_2 , вважаю, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові в частині витребування квартири АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння                ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , оскільки ефективним способом захисту порушених прав у даному випадку є саме визнання майнових прав на об`єкт інвестування.
 
Водночас звертаю увагу, що рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. пункт 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
 
Оскільки будинок, в якому розташована спірна квартира, не введено в експлуатацію, що не заперечується учасниками справи, витребування квартири АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 може призвести к державній реєстрації права власності останньої на вказане житлове приміщення, яке знаходиться у фактично недобудованому житловому будинку. 
 
Досліджуючи питання щодо дотримання прав позивачки на судовий захист, слід звернути увагу на те, що постанову Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 майнового права на об`єкт незавершеного будівництва - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1  в касаційному порядку не оскаржила. Разом із тим, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
 
З огляду на викладене, на моє переконання, відсутні підстави для задоволення касаційної скарги та скасування постанови суду апеляційної інстанції.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно було залишити без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року - без змін.
 
Суддя                                                                            Є. В. Коротенко