КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/11224/2025
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                     Справа № 759/7663/25
 
19 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Кирилюк Г.М.
при секретарі             - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року, постановлену під головуванням судді Ключник А.С., у цивільній справі за заявою   ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації,-
 
в с т а н о в и в:
 
У квітні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації.
Заяву обґрунтовано тим, щовін має намір звернутися до суду із позовом про забезпечення права на контакт з дитиною та забезпечення права дитини на контакт з одним із батьків, яким проситиме суд встановити ОСОБА_1 наступний графік контакту (встановлення/проведення побачень) батька з його сином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :
перебування (здійснення права на контакт/проведення побачень) з батьком ОСОБА_1 його дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України, в місті Києві, безперервно у період кожного першого, третього та п`ятого тижня місяця, починаючи з 18 години 00 хвилин неділі, що передує понеділку початку тижня, по 18 годину 00 хвилин неділі, без присутності інших осіб;
перебування (здійснення права на контакт/проведення побачень) з батьком ОСОБА_1 його дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з можливістю виїзду за межі України безперервно у період: з 01 липня по 30 серпня кожного року, без присутності інших осіб;
перебування (здійснення права на контакт/проведення побачень) з батьком ОСОБА_1 його дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з можливістю виїзду за межі України безперервно у період: з 01 січня по 08 січня кожного парного року, без присутності інших осіб;
перебування (здійснення права на контакт/проведення побачень) з батьком ОСОБА_1 його дитини, ОСОБА_4 , період: з 25 грудня кожного парного року по 01 січня кожного непарного року, без присутності інших осіб.
До пред`явлення позову про забезпечення права на контакт з дитиною та забезпечення права дитини на контакт з одним із батьків, він звертається із заявою про забезпечення позову, посилаючись на те, що з 23 серпня 2024 року його контакт з сином повністю обірвавсята йомунічого невідомо про долю сина, про стан його здоров`я, умови проживання, тощо. Відповідачка повністю приховує від нього будь-яку інформацію про сината нею  чиняться активні та пасивні перешкоди у його особистому спілкуванні з сином та побаченнях з ним.На його чисельні телефонні дзвінки та СМС-повідомлення відповідачка не реагує та не відповідає.
Ситуація, яка склалася щодо перешкоджання ОСОБА_3 у спілкуванні з сином та усунення батька від участі у житті сина, створює передумови для порушення характеру дитячо-батьківських стосунків, поступового емоційного відчуження ОСОБА_5 від батька, яке, з часом, може призвести до повної втрати довіри та емоційної близькості.
Відновлення регулярного контакту дитини з батьком і налагодження стосунків сприятиме реабілітації дитини та створить належні умови для її подальшого повноцінного і гармонійного розвитку.
Жодних обставин, які б унеможливлювали право батька на спілкування із ОСОБА_5 , чи обставин, які б свідчили, що спілкування з кожним з батьків, перешкоджало б нормальному розвитку дитини, або обумовлювало необхідність побачення з дитиною у присутності інших осіб, немає.
Системний аналіз норм права та судової практики дає підстави вважати, що батько, який на час вирішення справи проживає окремо від сина, місце перебування якого невідоме, також має право на особисте спілкування з сином, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні.
В той же час, теперішня ситуація із переховуванням дитини від державних органів України у справах дітей, від судових установ та від батька, шкодить інтересам ОСОБА_5 та унеможливить в майбутньому виконання рішення про контакт дитини з батьком, якщо таке за результатами розгляду буде ухвалене на користь батька, оскільки місце перебування дитини невідоме і за час ізоляції дитини батько втрачає емоційний зв`язок із сином.
Тому він просить суд вжити заходів забезпечення позову, що полягають у визначенні часу його спілкування з використанням месенджерів із ОСОБА_5 , який наразі перебуває в невідомому місці, і спрямовані на відновлення емоційного контакту батька з сином та спрятимуть збереженню  його з ОСОБА_5 зв`язку.
Заявник вважав, що уданому випадку спілкування батька з сином  є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи правову природу спору та тривалість розгляду справи.
Заходи забезпечення позову, які він просить застосувати, носять короткостроковий характер (на час розгляду справи) та певну періодичність/системність і такий вид забезпечення позову повністю відповідає, перш за все, правам та інтересам самої дитини, зокрема, праву дитини спілкуватись з обома батьками, бачитись з ними та підтримувати з ними регулярні та систематичні контакти, а тому застосування запропонованих заходів забезпечення позову в цій справі жодним чином не порушує права та інтереси відповідачки та третіх осіб.
З урахуванням наведених обставин, заявник ОСОБА_1 просив суд зобов`язати матір дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , забезпечити щоденне спілкування сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , шляхом відеозв`язку, в тому числі, з використанням месенджерів (Telegram, Viber, WhatsApp) тривалістю 1 (одну) годину. Спілкування має відбуватися у період часу з 19.00 год до 20.00 год за київським часом.
В порядку контролю за виконанням судового рішення та з метою забезпечення примусового виконання судового рішення зобов`язати державного виконавця здійснювати перевірку виконання боржником судового рішення шляхом приєднання з будь-якого місця до відеозв`язку (або телефонного зв`язку) під час спілкування батька з дитиною у встановлені години спілкування.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року в задоволенні заяви  ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, відмовлено
Не погоджуючись з постановленою  ухвалою суду першої інстанції, заявник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви  про забезпечення позову ОСОБА_1 у повному обсязі, а саме: зобов`язати матір дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 забезпечити щоденне спілкування сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 шляхом відеозв`язку, в тому числі, з використанням месенджерів (Telegram, Viber, WhatsApp) тривалістю 1 (одну) годину. Спілкування має відбуватися у період часу з 19.00 год до 20.00 год за київським часом.В порядку контролю за виконанням судового рішення та з метою забезпечення примусового виконання судового рішення зобов`язати державного виконавця здійснювати перевірку виконання боржником судового рішення шляхом приєднання з будь-якого місця до відеозв`язку (або телефонного зв`язку) під час спілкування батька з дитиною у встановлені години спілкування.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена всупереч завданням цивільного судочинства, з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що визначений судом у справі №759/1382/19 спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_4 свідчить про відсутність підстав для забезпечення позову, який ОСОБА_1 має намір подати після вжиття заходів забезпечення позову.
Судом першої інстанції не враховано, що постановою Верховного Суду від 18.11.2020 року йому було визначено спосіб участі батька у спілкуванні з дитиною в той період часу, коли дитина проживала на території міста Бердянськ Запорізької області. З того часу істотно змінились обставини, і вказане рішення вже не забезпечує його можливість бачитись та спілкуватись з  сином.
На даний час місто Бердянськ окуповано російськими військами та 17.12.2024 року дитина перетнула державний кордон України.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що одним із способів захисту сімейних прав та інтересів може бути пред`явлення позову про зміну способу участі у вихованні дитини, який визначений рішенням суду.
Вважає, що дії ОСОБА_3 з насильницького викрадення дитини, переховування дитини, ізоляції дитини від батька та від бабусі по лінії батька, вивезення дитини без повідомлення та згоди батька за межі України, невиконання нею судових рішень свідчать про умисне відчуження нею ОСОБА_5 від батька.
Вже більше як півроку він жодного разу не спілкувався зі своїм сином, а син, який має тісний емоційний зв`язок і прихильність до нього,  не спілкувся з ним. Весь цей час мати здійснює психологічний тиск на дитину з метою відчуження ОСОБА_5 від нього. Кожен день, що він не спілкується із сином, приводить до втрати емоційного зв`язку між ними.
Системний аналіз норм права та судової практики дає підстави вважати, що батько, який на час вирішення справи проживає окремо від дитини, яка перебуває за межами України, також має право на особисте спілкування з сином, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні.
Також, всупереч позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 (провадження № 61-16408св23), Рішенням ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, рішення від 16.07.2015), у справі N.T.S. та інші проти Грузії (заява № 71776/12, рішення від 02.02.2016) у рішенні (п. 83) суд першої інстанції не дослідив та не надав оцінки висновкам психологів та експертів.
На переконання заявника, він надав суду достатньо відомостей, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про можливість втрати емоційного зв`язку з сином, з чого слідує необхідність вжиття заходів забезпечення позову з метою перешкодити цьому.
З огляду на викладене, вважає, що ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 16.04.2025 року про відмову у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі №759/7663/25 постановлена без з`ясування усіх обставин, що мають значення для справи,  висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, всупереч висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 04.04.2018 року по справі № 344/16653/16-ц, від 17 квітня 2023 року у справі № 203/3174/22, від 16 березня 2023 року у справі № 520/13963/17 (провадження № 61- 10042св22) від 01 травня2024 року у справі № 756/9059/20 (провадження № 61-17719 св 23), від 04.09.2024 у справі № 932/665/20, від 02 листопада 2022 року у справі № 686/8535/20, від 08 лютого 2023 року у справі № 501/488/21/21 (провадження № 61-11187св22), від 11 березня 2024 року у справі № 686/1849/23 (провадження № 61-18296св23), від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 (провадження № 61-16408св23), Рішенням ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, рішення від 16.07.2015 р.), у справі N.T.S. та інші проти Грузії (заява № 71776/12, рішення від 02.02.2016 р.) у рішенні (п. 83).
У відзиві на апеляційну скаргу заінтересована особа  ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу заявника залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року - без змін.
Зазначає, що судовим рішенням у справі № 759/1382/19 визначено спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та його вихованні.
Після перегляду 18 листопада 2020 року Верховним Судом цивільної справи № 759/1382/19, ОСОБА_1 отримав у Святошинському районному суді м.Києва виконавчий лист та звернув його до примусового виконання.
Для належного виконання рішення суду у цивільній справі № 759/1382/19, вона 31.12.2021 року передала сина  ОСОБА_4 його батьку  ОСОБА_1 у для проведення ними спільного часу, який, відповідно до встановленого судом графіку побачень та вимоги державного виконавця,зобов`язаний був повернути матері дитину ІНФОРМАЦІЯ_5 . Однак, ІНФОРМАЦІЯ_5  ОСОБА_1 дитину матері не повернув та упродовж тривалого часу (1 рік та 2 місяці) не повертав дитину, систематично чинив їй із сином перешкоди у спілкуванні.
За невиконання ОСОБА_1 рішення суду у справі № 759/1382/19, яким батька зобов`язано повертати дитину матері, Голосіївським РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції скеровано заяву про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 .
Крім того, протягом більше 2 років ОСОБА_1 , будучи у злочинній змові з учасниками ГО «Батько має право», співпрацює з останніми задля залякування її, з метою вирішення цивільних спорів на свою користь. 
У лютому 2023 року вона встановила місце перебування сина та повернула дитину.
У березні 2023 року ОСОБА_1 , переслідуючи мету повторного викрадення дитини, із застосуванням фізичного та психологічного насильства, здійснив напад на неї та дитину, намагаючись силоміць відібрати сина, однак своєї мети не досяг, з причин, що не залежали від його волі, оскільки злочинні дії зупинено пересічними громадянами, а дитину повернуто матері. 
25 грудня 2023 року, скориставшись її відсутністю вдома та перебуванням у пологовому будинку у зв`язку із народженням доньки, ОСОБА_1 вислідкував і напав на її маму та спільно з учасниками ГО «Батько має право» нанесли їй тілесні ушкодження, із застосуванням фізичної сили відібрали сина.
У подальшому, протягом 8 місяців ОСОБА_1 знову не повертав сина, не повідомляючи жодної інформації про нього, його місцезнаходження, стан здоров`я, тощо. 
Вказаними діями ОСОБА_1 порушував рішення суду за яким його зобов`язано повертати сина та за яким останньому відмовлено у визначенні місця проживання сина  з батьком.
У серпні 2024 року вона встановила місцезнаходження дитини та повернула сина додому знову.
Зважаючи на обійману посаду в Офісі Генерального прокурора, батько-викрадач залишається не притягнутим до відповідальності попри наявність близько 12 кримінальних проваджень щодо викрадення дитини, невиконання рішень суду, неналежного виконання батьківських обов`язків, що спричинило тяжкі наслідки для дитини у вигляді спричинення тілесних ушкоджень; вчинення домашнього насильства, тощо, та уникає кримінальної відповідальності завдяки своєму службовому становищу. Також ОСОБА_1 сприяв уникненню  відповідальності своїй матері, яка аналогічно чинила перешкоди у її спілкуванні з сином та  заподіювала їй тілесні ушкодження під час її спроб реалізувати право на побачення з дитиною.
За весь вказаний період (з грудня 2021 року та по даний час) вона з сином фактично стали жертвами домашнього насильства з боку ОСОБА_1 , після повернення сина та з метою захисту його прав і в його інтересах наприкінці 2024 року вона звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14.01.2025 року у справі № 761/44907/24 частково задоволено її заяву про видачу обмежувального припису.
Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 .
Маючи вказані вище судові рішення про обмежувальний припис, ОСОБА_1 , переслідуючи повторну мету викрадення сина, звернув до виконання виконавчий лист щодо способу його участі у вихованні сина до державної виконавчої служби повторно.
Постановою державного виконавця Святошинським ВДВС у м.Києві ЦМУМЮ (м.Київ) від 02.06.2025 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання рішення у цивільній справі № 759/1382/19 від 01.07.2021 щодо визначення способу участі стягувача ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною - малолітнім ОСОБА_4 .
Виконавче провадження № НОМЕР_1 відкрито і на даний час.
З огляду на вказане вище, заінтересована особа ОСОБА_3  вважає, що оскаржувана ухвала суду, якою відмовлено у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, є законною та обґрунтованою, винесена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 повністю підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Заінтересована  особа ОСОБА_3   в судовому засіданні проти доводів  апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення,  а ухвалу суду - без змін.
Представник  заінтересованої особи: Органу опіки та піклування Святошинської районної в м.Києві державної адміністрнації в судове засідання не з?явився,  про день та час розгляду справи  апеляційним судом повідомлений у встановленому порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у його відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року шлюб   ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 розірвано.
Судом також встановлено, що в провадженні Святошинського районного суду                м. Києва у 2019 році перебувала цивільна справа за позовом   ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Бердянської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.12.2019, у справі №759/1382/19 усунуті перешкоди батьку у спілкуванні та вихованні дитини, визначено спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні дитини  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом встановлення зустрічей з дитиною за місцем проживання батька:перша п`ятниця з 17 год. 30 хв. до суботи 20 год. 30 хв.; друга неділя з 10 год. 00 хв. до понеділка 08 год. 30 хв.;третя субота з 10 год. 00 хв. до неділі 20 год. 30 хв.;четверта п`ятниця з 17 год. 30 хв. до суботи 20 год. 30 хв.;перша половина усіх навчальних канікул дитини;30 днів спільного відпочинку в зимовий період;30 днів спільного відпочинку в літній період;у непарні роки Новий рік (31 грудня) з 20 год. 00 хв. напередодні свята до 19 год. 00 хв. наступного дня після свята; у парні роки Новий рік (1 січня) з 15 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. наступного дня; у парні роки ІНФОРМАЦІЯ_6 (день народження дитини) з 14 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв. наступного дня;у непарні роки ІНФОРМАЦІЯ_6 (день народження дитини) з 18 год. 00 хв. до 15 год. 00 хв. наступного дня; щороку день народження батька, день батька (третя неділя червня щороку), день захисника України (14 жовтня), католицька Пасха, католицьке Різдво (25 грудня) з 18 год. 00 хв. напередодні свята до 08 год 30 хв наступного дня після свята. 
Зобов`язано  ОСОБА_3  передавати батькові ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у визначені судом місці, дні та часи побачень.
Зобов`язано  ОСОБА_1 повертати  ОСОБА_3  малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3  після закінчення часів та днів батька, визначених рішенням.
Постановою Київського апеляційного суду від 24.06.2020 року, у справі №759/1382/19 вказане рішення суду скасовано в частині усунення перешкод батьку у спілкуванні та вихованні дитини, в частині визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , змінено.
Визначено   ОСОБА_1 у спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , кожної першої та третьої суботи та неділі місяця з 11:00 години суботи до 19 години 30 хвилин неділі.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постановою Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі №759/1382/19 постанову Київського апеляційного суду від 24.06.2020 року змінено в частині визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначено час зустрічей батька з дитиною за місцем проживання дитини з матір`ю, в іншій частині постанову залишено без змін.
Визначено спосіб участі  ОСОБА_1  у спілкуванні із сином  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та його вихованні:1) можливість зустрічей кожної першої і третьої суботи та неділі з 11 год 00 хв суботи до 19 год 30 хв неділі за місцем проживання дитини з матір`ю;2) можливість спільного відпочинку один календарний тиждень влітку та один календарний тиждень в зимовий період під час відпустки батька без присутності або у присутності матері дитини; 3) можливість спілкування засобами телефонного та електронного зв`язку з урахуванням режиму дня, що забезпечує гармонійний і здоровий розвиток дитини; 4) можливість спільного святкування у непарні роки наступних свят: Новий рік (31 грудня) з 20 год 00 хв до 19 год 00 хв наступного дня після свята, Різдво Христове (7 січня), Пасха (Великдень), Трійця; 5)  можливість спільного святкування дня народження батька.
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року залишено без змін.
13.04.2025 року    ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову.
Заяву обґрунтовано тим, що     ОСОБА_1  має намір звернутися до суду із позовом про забезпечення права на контакт з дитиною та забезпечення права дитини на контакт з одним із батьків, яким проситиме суд: встановити йому ( батьку)  графік побаченьіз сином -  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
До пред`явлення позову просив суд постановити ухвалу про забезпечення позову шляхом зобов`язання матір дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , забезпечити щоденне спілкування сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , шляхом відеозв`язку, в тому числі, з використанням месенджерів (Telegram, Viber, WhatsApp), тривалістю 1 (одну) годину. Спілкування має відбуватися у період часу з 19.00 год до 20.00 год за київським часом.
Відмовляючи в задоволенні заяви     ОСОБА_1 а про забезпечення позову до подання позовної заяви, суд першої інстації вказав на те, що в заяві про забезпечення позову не наведено об`єктивних обставин, які вказують, що невжиття заходів забезпечення позову у справі може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду, а відтак, правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову немає.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року,  відповідає.
Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може суттєво ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. ЦПК України передбачає можливість забезпечення позову шляхом встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частина перша статті 150 ЦПК України). Згідно з абзацом 1 частини десятої статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Виходячи з аналізу змісту норм глави 10 ЦПК України «Забезпечення позову» та правової природи заходів забезпечення позову, вони мають такі основні ознаки: 1) заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер захисту прав; 2) судове рішення про забезпечення позову не є остаточним рішенням по суті справи; 3) заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до Принципів попередніх і забезпечувальних (охоронних) заходів у міжнародному цивільному процесі Міжнародної Асоціації процесуального права, «попередні і забезпечувальні заходи мають дві принципові цілі                    у цивільних спорах: а) збереження існуючого status quo до вирішення спору по суті; б) збереження активів, за рахунок яких остаточне судове рішення може бути виконано.
Відповідно до Правила 17.1 «Попередні заходи та охоронні заходи», що закріплено у Правилах міжнародного цивільного процесу ALI/UNIDROIT, суд може вжити попередній захід для того, щоб обмежити поведінку сторони чи іншої особи або змусити її до поведінки у випадках, коли необхідно зберегти можливість надання ефективного засобу судового захисту до ухвалення остаточного судового рішення або ж для того, щоб підтримати або іншим чином врегулювати існуючу ситуацію (status quo).
Консультативна рада європейських суддів у своєму Висновку від 24 листопада 2004 року № 6 «Про справедливий судовий розгляд  у розумні строки і роль судді у судовому процесі з урахуванням альтернативних способів вирішення спорів» визначила, залежно від мети, два види попередніх заходів, які можуть бути застосовані судом: 1) заходи, спрямовані на забезпечення виконання рішення (наприклад, накладення арешту або «замороження активів»); 2) засоби тимчасового врегулювання ситуації (наприклад, у сімейних спорах).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі,  задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з врахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі  № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову»
Підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини повинен вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист  і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками відповідного судового процесу.
Колегія суддів звертає увагу, що забезпечуючи позов у справах, які стосуються інтересів дітей, суд має враховувати найкращі інтереси дітей, проте, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Оцінюючи зміст заяви про забезпечення позову, доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.12.2019рокуу справі №759/1382/19 усунуті перешкоди батьку у спілкуванні та вихованні дитини, визначено спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні дитини  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом встановлення зустрічей з дитиною за місцем проживання батька:перша п`ятниця з 17 год. 30 хв. до суботи 20 год. 30 хв.; друга неділя з 10 год. 00 хв. до понеділка 08 год. 30 хв.;третя субота з 10 год. 00 хв. до неділі 20 год. 30 хв.;четверта п`ятниця з 17 год. 30 хв. до суботи 20 год. 30 хв.;перша половина усіх навчальних канікул дитини;30 днів спільного відпочинку в зимовий період;30 днів спільного відпочинку в літній період;у непарні роки Новий рік (31 грудня) з 20 год. 00 хв. напередодні свята до 19 год. 00 хв. наступного дня після свята; у парні роки Новий рік (1 січня) з 15 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. наступного дня; у парні роки 30 травня (день народження дитини) з 14 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв. наступного дня;у непарні роки ІНФОРМАЦІЯ_6 (день народження дитини) з 18 год. 00 хв. до 15 год. 00 хв. наступного дня; щороку день народження батька, день батька (третя неділя червня щороку), день захисника України (14 жовтня), католицька Пасха, католицьке Різдво (25 грудня) з 18 год. 00 хв. напередодні свята до 08 год. 30 хв. наступного дня після свята. 
Зобов`язано  ОСОБА_3  передавати батькові ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у визначених судом місці, дні та часи побачень.
Зобов`язано  ОСОБА_1 повертати  ОСОБА_3  малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3  після закінчення часів та днів батька, визначених рішенням.
Постановою Київського апеляційного суду від 24.06.2020, у справі №759/1382/19 вказане рішення суду скасовано в частині усунення перешкод батьку у спілкуванні та вихованні дитини, в частині визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , змінено.
Визначено ОСОБА_1  спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , кожної першої та третьої суботи та неділі місяця з 11:00 години суботи до 19 години 30 хвилин неділі.
В іншій частині рішення суду залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №759/1382/19 постанову Київського апеляційного суду від 24.06.2020, змінено в частині визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначено час зустрічей батька з дитиною за місцем проживання дитини з матір`ю, в іншій частині постанову залишено без змін.
Визначено спосіб участі  ОСОБА_1  у спілкуванні із сином  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та його вихованні:1) можливість зустрічей кожної першої і третьої суботи та неділі з 11 год 00 хв суботи до 19 год 30 хв неділі за місцем проживання дитини з матір`ю;2) можливість спільного відпочинку один календарний тиждень влітку та один календарний тиждень в зимовий період під час відпустки батька без присутності або у присутності матері дитини; 3) можливість спілкування засобами телефонного та електронного зв`язку з урахуванням режиму дня, що забезпечує гармонійний і здоровий розвиток дитини; 4) можливість спільного святкування у непарні роки наступних свят: Новий рік (31 грудня) з 20 год 00 хв до 19 год 00 хв наступного дня після свята, Різдво Христове (7 січня), Пасха (Великдень), Трійця; 5)  можливість спільного святкування дня народження батька.
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року залишено без змін.
Отже, суд у справі №759/1382/19 вже забезпечив можливість  ОСОБА_1 у спілкуваннііз сином  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та спільного проведення часу з малолітнім сином, що відповідає інтересам дитини, враховуючи, що для нормального розвитку дитині необхідно спілкуватися з обома батьками,  забезпечивши спілкуваннясиназ батьком.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Колегія суддів зазначає, що з урахуванням постанови Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі №759/1382/19, забезпечення майбутнього позову у спосіб вказаний  в  заяві ОСОБА_1 від 14.04.2025 року є необгрунтованим та безпідставним ісуд першої інстанціїврахувавдані обставинита виклав мотиви щодо збалансованості інтересів дитини.
З огляду на викладене, заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до його подання, за встановлених обставин, не відповідає вимогам цивільного процесуального закону, ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. 
Посилання в апеляційній скарзу на те, що дії ОСОБА_3 з насильницького викрадення дитини, переховування дитини, ізоляції дитини від батька та від бабусі по лінії батька, вивезення дитини без повідомлення та згоди батька за межі України, невиконання нею судових рішень свідчать про умисне відчуження нею ОСОБА_5 від батька,  колегія суддів  відхиляє оскільки вони не підтверджені  належними та допустимими доказами в розумінні чинного ЦПК України. В свою чергу судове рішення не може грунтувантися на припущеннях.
Крім того, колегія суддів звертає увагу суду на те, що відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами Іменем України. 
Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.
Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.
Європейський суд з прав людини наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).
Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у ЦПК України, а також у Законі України «Про судоустрій і статус суддів». Так, ст. 18 ЦПК України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. 
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».
Так, у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У рішенні від 15 травня 2019 р. № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).
На підставі аналізу ст. ст. 3, 8, ч. ч. 1, 2 ст. 55, ст. 129, ч. ч. 1, 2 ст. 129-1 Конституції України у їх системному зв`язку, Конституційний Суд України у Рішенні від 15 травня 2019 р. № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому ніхто не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Як зазначалося вище, наразі наявне чинне судове рішення у справі №759/1382/19, яким вже забезпеченоможливість    ОСОБА_1 у у спілкуваннііз сином  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  спільному проведенні часу з малолітнім сином, що відповідає інтересам дитини, враховуючи, що для нормального розвитку дитині необхідно спілкуватися з обома батьками, отже, забезпечено його спілкування з батьком.
Невиконання ж ОСОБА_3 рішення суду у справі №759/1382/19 надає   ОСОБА_1 у  можливість вживати передбачені Законом  України «Про виконаче провадження» заходи щодо примусового виконання судового рішення  у справі №759/1382/19.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при вирішенні  заяви про забезпечення позову, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 .
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1  залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

        Головуючий:                                       Судді: