Справа № 138/60/24
Провадження № 22-ц/801/1091/2025
Категорія: 22
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року	Справа № 138/60/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Шемети Т. М., Берегового О. Ю.,
за участю секретаря судового засідання Кашпрук М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Марценюк Світлана Анатоліївна про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Пограничним Артуром Михайловичем, на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 03 березня 2025 року у м. Могилів-Подільський суддею цього суду  Холодовою Т.Ю., дата складання повного тексту судового рішення не відома, 

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що з відповідачем по справі позивач перебував у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23.01.2003 року був розірваний. 
15.01.2002 року, тобто у шлюбі, сторонами спору було придбано нерухоме майно (приміщення кафе), яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . 
19.11.2020 року рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у справі № 138/239/20 вказане нерухоме майно було поділено між сторонами спору, як спільне майно подружжя та визнано за позивачем право власності на 1/2 частину будівлі кафе. При розгляді вказаної вище справи позивачу стало відомо, що відповідач оформила на себе право власності на земельну ділянку під їхнім спільним нерухомим майном шляхом укладення договору купівлі-продажу такої ділянки з Могилів-Подільською міською радою. 
Про такі обставини позивачу стало відомо 18.06.2020 року з доданих до вказаної вище цивільної справи документів. 
Враховуючи те, що на даний час позивач офіційно став власником 1/2 частки вказаного вище нерухомого майна, то йому має належати й 1/2 частина земельної ділянки, придбаної відповідачем під цим нерухомим майном. 
Вважав, що при оформленні договору купівлі-продажу земельної ділянки не було враховано, що майно, яке розташоване на ній, є спільним майном подружжя, що позбавило його можливості набути у власність 1/2 частину земельної ділянки під належним йому майном. 
За таких обставин, позивач просив поновити йому строк позовної давності та визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0510400000:00:004:0088, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розміром 0,0279 га, укладений 23.09.2014 року між ОСОБА_2 та Могилів-Подільською міською радою. 
03 березня 2025 року рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у задоволенні вищевказаного позову відмовлено. 
Не погодившись із ухваленим рішенням,  ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Пограничного А.М. подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на його незаконність.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що при оформленні договору купівлі-продажу земельної ділянки не було враховано, що майно, яке розташоване на ній, є спільним майном подружжя, що позбавило його можливості набути у власність 1/2 частину земельної ділянки під належним йому майном. 
Вказує, що у 2021 році  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки. 20.07.2023 року рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 12.10.2023 року, у справі № 138/2954/21 у задоволенні вказаного вище позову відмовлено. У вказаному рішенні суду було зазначено, що на час вирішення спору відповідач є власником названої земельної ділянки на підставі рішення міської ради та договору купівлі-продажу, які ніким не оспорювались, зокрема й позивачем, а в межах вирішення справи про визнання права власності на 1/2 частину спірної  земельної ділянки, суд не може перевіряти їх законність, оскільки це виходить за межі предмета спору. 
А отже, скаржник вважає, що суд відмовив в задоволенні позову помилково, посилаючись на неналежний спосіб захисту.
З твердженням суду про звернення з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння скаржник не погоджується, оскільки вважає, що позивач не має можливості звернутись з даним позовом оскільки не є та ніколи не був титульним власником вищезазначеної земельної ділянки. 
Разом з тим, на адресу апеляційного суду від представника  ОСОБА_2 – адвоката Горбового В.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
В заперечення проти апеляційної скарги вказує, що 30.08.2019 року позивачу ОСОБА_1 стало відомо про Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23.09.2014 року, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 про отримання доповнення до відзиву на позовну заяву по справі № 138/371/19 із долученими додатками (зокрема зазначеним договором купівлі-продажу). Відтак, адвокат Горбовий В.А. вважає, що з 30.08.2019 року розпочався трьохрічний строк на звернення із позовом до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.09.2014 року.
Також звертає увагу суду, що, на момент придбання нерухомого майна 15.01.2002 року, його загальна площа була 44,4 кв.м., наразі площа нерухомого майна становить 177,8 кв.м. Площа нерухомого майна була збільшена (після проведеної відповідачем ОСОБА_2 власними силами і за власні кошти його капітального переобладнання, перепланування, перебудови, реконструкції) після укладення договору купівлі-продажу.
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
В ході розгляду справи встановлено, що 22.12.1995 року ОСОБА_1  та ОСОБА_2  зареєстрували шлюб. У зв`язку із тим, що сімейне життя не склалось, рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 25.01.2003 року у справі № 2-1045/2003 р. шлюб між ними розірвано (том 1 а.с. 13), про що 06.04.2005 року вчинено актовий запис, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (том 1 а.с. 14). 
15.01.2002 року, тобто у шлюбі, сторонами спору було придбано нерухоме майно (кафе), яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 15.01.2002 року, копія якого міститься в матеріалах справи (том 1 а.с. 130).
08.10.2013 року Могилів-Подільська міська рада прийняла рішення № 847 про продаж земельної ділянки площею 0,0279 га, під об`єктом нерухомого майна, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для комерційного використання, зокрема для обслуговування кафе. 
На підставі зазначеного рішення міської ради, 23.09.2014 року  ОСОБА_2  уклала з Могилів-Подільською міською радою договір купівлі-продажу земельної ділянки та набула право власності на земельну ділянку площею 0,0279 га, кадастровий номер 0510400000:00:004:0088, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість продажу земельної ділянки становила 108 086,00 грн. Дані обставини підтверджується договором купівлі продажу від 23.09.2014 року, актом приймання-передачі земельної ділянки від 23.09.2014 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 27182345 від 23.09.2014 року (том 1 а.с. 16, 18-24).
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки.
20.07.2023 року рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду (том 1 а.с. 57-60), залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 12.10.2023 року (том 1 а.с. 61-62), у справі № 138/2954/21 у задоволенні вказаного вище позову відмовлено.
При цьому, вказаним рішенням суду встановлено, що 19.11.2020 року рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у справі № 138/239/20 здійснено поділ спільного сумісного майна сторін спору та визнано за  ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку нерухомого майна а саме нежитлового приміщення (кафе), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Таке судове рішення набрало законної сили 03.03.2021 року. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення у даній справі (138/60/24), суд першої інстанції виходив із того, що визнання договору щодо відчуження спірної земельної ділянки недійсним не матиме наслідком захист прав позивача, оскільки він не є стороною цього договору, а відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України вимагати повернення одержаного на виконання правочину можуть лише його сторони.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу, стороною якого позивач не являється, не відповідає належному способу захисту у цій справі.
Суд вважав, що єдиним належним способом захисту в даному випадку може бути вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння.
За таких підстав, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити саме через обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав. 
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами Земельного кодексу України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.
Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. 
Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії ст. 30 ЗК України, в редакції 1992 року, закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. 
За приписами ст. 120 ЗК України, в редакції від 25.10.2001 року (в період з 01.01.2002 року до 20.06.2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України, відповідно до якої, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
Поточна редакція ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України також передбачають автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.
Отже, зазначені редакції земельного та цивільного законодавства імперативно передбачають перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі №910/18560/16 (провадження № 12-143гс18), від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20)).
При цьому, Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solocedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16, провадження № 12-143гс18 (пункт 8.17); від 05.12.2018 року у справі № 713/1817/16-ц, провадження № 14-458цс18 (пункт 61); від 18.12.2019 року у справі № 263/6022/16-ц, провадження № 14-438цс19 (пункт 42)).
Тобто за загальним правилом, закріпленим у ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною 2 статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно з частиною 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює наслідків, крім пов`язаних з його недійсністю (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України).
Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, позивач має довести наявність порушення спірним правочином його прав та охоронюваних законом інтересів виходячи із заявлених підстав позову, а суд, вирішуючи питання про можливість спростування презумпції правомірності спірного правочину, має встановити не лише наявність підстав недійсності правочину, але й порушення прав позивача, визначити, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення та чи відповідає порушене право заявленим підставам позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.08.2022 року у справі № 910/10006/19).
Отже, особа, яка не є стороною правочину, може заперечувати його дійсність лише в тому випадку, коли доведе, що оспорюваний правочин порушує її права або охоронювані законом інтереси.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина 1 статті 216 ЦК України).
Разом з тим, шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)).
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16, від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17).
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 01.04.2020 року у справі № 610/1030/18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14, від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19.
Таким чином, на підставі наведеного правового регулювання та враховуючи висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 23.09.2014 року між ОСОБА_2 та Могилів-Подільською міською радою, у цій справі не відновить порушені права позивача, дійшов правильного висновку про те, що позивач обрав невірний спосіб захисту його порушених прав, внаслідок чого суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову. 
Твердження скаржника про те, що позивач не має можливості звернутись з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки не є та ніколи не був титульним власником вищезазначеної земельної ділянки, апеляційний суд вважає необґрунтованим, з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, зазначила, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України). Вказані способи захисту порушеного права можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч. 1 ст. 388 ЦК України ).
Віндикація - це витребування своєї речі не володіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного безпосередньо із власником договору.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Такі правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 та у постанові Верховного суду від 29 травня 2024 року у справі № 910/5808/20.
Крім того, у своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майна. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості, договір чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, від 05.12.2018 року у справі № 522/2202/15-ц, від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18, від 11.02.2020 року у справі № 922/614/19, від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13, від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
У постанові від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 Велика Палата Верховного Суду вкотре звернула увагу, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18)
За таких умов, оскільки, звертаючись до суду із позовом, сам позивач, зокрема, вважав, що, ставши власником 1/2 частки нерухомого майна (приміщення кафе), йому, на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, належить й 1/2 частка земельної ділянки, придбаної відповідачем під таким нерухомим майном, то належним способом захисту його порушених прав, тобто таким, що відновить володіння позивачем його майном (земельною ділянкою), буде звернення до суду із віндикаційним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, що також вірно було вказано судом першої інстанції.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, і не вказують на незаконність оскаржуваного рішення суду, що б було підставою для скасування чи зміни цього рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Пограничним Артуром Михайловичем, залишити без задоволення, а рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 03 березня 2025 року – без змін.
Понесені скаржником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, судові витрати залишити за ним.
Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                        О. В. Ковальчук

Судді:                                                                Т. М. Шемета

О. Ю. Береговий