Ухвала
 
21 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 569/1517/25
провадження № 61-10730ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 24 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за порушення виконання грошового зобов`язання,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму інфляційних втрат у розмірі                       200 128,72 грн за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, повернення боргу за договором позики від 14 травня 2021 року, а також 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 4 5278,11 грн.
 
Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 08 квітня 2025 року позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат у розмірі 200 128,72 грн за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, повернення боргу за договором позики від 14 травня 2021 року, та 3 % річних у розмірі 45 278,11 грн за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, повернення боргу за договором позики від 14 травня 2021 року. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рівненський апеляційний суд постановою від 24 липня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Семенюк З. М. задовольнив частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2025 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Стягнув з   ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за порушення грошового зобов`язання за період з 01 червня 2021 року до 23 лютого 2022 року, включно, у загальному розмірі 22 924,71 грн, яка складається із: 18 236,33 грн - інфляційні втрати; 4 688,38 грн - 3 % річних. В решті позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. 
 
17 серпня 2025 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 24 липня 2025 року у цій справі.
 
Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на                      01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 028,00 грн.
 
Ціна позову у цій справі в загальному розмірі становить 245 406,83 грн, що станом на 01 січня 2025 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 757 000,00 грн). 
 
У касаційній скарзі заявник посилається на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та вказує, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки Верховна Рада України проігнорувала принцип верховенства права - рівності i справедливості, встановила нерівність громадян, в пункті 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України мова йде про кредитодавця (позикодавця) - юридичну особу? З огляду на пояснювальну записку Голови Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики Гетманцева Д. О. до проєкту Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», законодавець законом від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ врегулював правовідносини у сфері особливостей адміністрування податків і зборів під час дії правового режиму воєнного стану і беззаперечно таке регулювання не стосується прав позикодавців - фізичних осіб визначених статтею 625 ЦК України. Це знову доводи, що законодавець пункт 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України врегулював правовідносини банків та фінансових (кредитних) установ, що мають статус юридичних осіб з позичальниками і це не стосуються позикодавців - фізичних осіб.
 
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
 
Проте заявником не наведено переконливих доводів стосовно того, в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
 
Інших підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких суд міг би визнати оскаржуване судове рішення таким, що підлягає касаційному оскарженню, у касаційній скарзі не зазначено та не обґрунтовано.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено в справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і воно не підлягає касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 24 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за порушення виконання грошового зобов`язання.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                          Є. В. Коротенко
            
                                                                                                                      М. Ю. Тітов