Справа № 447/1954/24                                Головуючий у 1 інстанції: Павлів В. Р. 
Провадження № 22-ц/811/35/25                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 липня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Суткович М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 – адвоката Суткович Марини Анатоліївни на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 28 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Новороздільська державна нотаріальна контора Львівської області про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування усього майна ОСОБА_3 , визнання недійсними свідоцтв про права на спадщину №1206, №1207, витребування у  ОСОБА_2 частку у розмірі (три/четвертих) квартири ,-

в с т а н о в и в:
В липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Новороздільська державна нотаріальна контора Львівської області про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування усього майна ОСОБА_3 , визнання недійсними свідоцтв про права на спадщину №1206, №1207, витребування у ОСОБА_2 частки у розмірі 3/4 (три/четвертих) квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .
Позов мотивований тим, що в ухвалі Миколаївського районного суду Львівської області від 19.02.2021 у справі №447/1420/19 було встановлено, що ОСОБА_2 , близько 22:00 год 30.01.2019, знаходячись у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , у ході словесної суперечки із своєю бабусею - ОСОБА_3 , страждаючи хронічним психічним захворюванням у формі параноїдальної шизофренії, не усвідомлюючи значення своїх дій та не маючи можливості керувати ними, наніс десять ударів клинком кухонного ножа, який є ножем господарсько-побутового призначення, по тілу ОСОБА_3 , чим спричинив проникаючі поранення грудної клітки з ушкодженням правого передсердя і легень, що призвело до масивного крововиливу в плевральні порожнини і порожнину серцевої сорочки. Дані тілесні ушкодження знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті потерпілої. Таким чином, ОСОБА_2 , вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, а саме: умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. З огляду на вказане, позивач вважає, що відповідач має бути усунутий від спадкування, як спадкоємець, який умисно позбавив життя спадкодавця у відповідності до ст. 1224 ЦК України, тому відповідач є негідним спадкоємцем, а тому останній не мав права успадковувати право власності на квартиру а ні за заповітом, а ні за законом.
Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 28 листопада 2024 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Новороздільська державна нотаріальна контора Львівської області про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування усього майна ОСОБА_3 , визнання недійсними свідоцтв про права на спадщину №1206, №1207, витребування у ОСОБА_2 частку у розмірі 3/4 (три/четвертих) квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 - відмовлено.
Рішення в апеляційному порядку оскаржила представник  ОСОБА_1 – адвокат Суткович Марина Анатоліївна.
Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим. 
Зазначає, що факт вчинення Відповідачем суспільно небезпечних дій, що потягли за собою смерть Спадкодавця, та наявності в них умислу як невід?ємної частини дій є встановленим судом в межах розгляду кримінальної справи № 447/1420/12 та з урахуванням положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України не потребував ані повторного дослідження, ані доведення. Однак, районним судом під час прийняття оскаржуваного рішення не було взято до уваги та всупереч висновкам Миколаївського районного суду Львівської області, викладеним в Ухвалі від 19.02.2021, було зроблено висновок щодо відсутності в діях Відповідача умислу, що є свідченням неналежного дослідження обставин справи та прямим порушенням норм процесуального права. 
Звертає увагу на те, що в Ухвалі від 19.02.2021 судом було також вказано, що Відповідач свою вину у вчиненні інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, визнав повністю. Окрім наведеного зауважує, що наявність психічного захворювання у підсудного не означає автоматичну відсутність в його суспільно небезпечних діях умислу, а лише виключає можливість застосування покарання. 
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
14 січня 2025 року від представника ОСОБА_2 – адвоката Тарасенка Л.Л. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У судове засідання 23 червня 2025 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи ОСОБА_2 та його представник не з`явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Суткович М.А.,, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. 
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи в задоволенні позову про усунення від спадкування, суд першої інстанції виходив з того, що у діях відповідача відсутній умисел щодо позбавлення життя спадкодавця, відсутній суб`єкт та суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, тому ч. 1 ст. 1224 ЦК України не може бути застосована до спірних правовідносин.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне. 
Судом встановлено що, ОСОБА_3 (спадкодавцю) належала на праві приватної власності квартира, що знаходилася за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Квартира).
25.01.2018 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Новороздільської державної нотаріальної контори Шолок О.Я., зареєстрований в реєстрі за №307, номер бланку ННА 243482 (далі - Заповіт від 25.01.2018).
Згідно вищевказаного заповіту ОСОБА_3 , заповіла належну їй квартиру своєму синові - ОСОБА_4 (батьку позивачки), ІНФОРМАЦІЯ_2 , та онукові - ОСОБА_2 (відповідачу), ІНФОРМАЦІЯ_3 , в рівних частках кожному. ОСОБА_4 був батьком позивачки та помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебуваючи у вищевказаній квартирі, у ході словесної суперечки із своєю бабусею ОСОБА_3 , допустив настання суспільно-небезпечних наслідків у виді смерті, наніс останній десять ударів клинком кухонного ножа у ділянки життєво-важливих органів.
Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 19.02.2021 у справі №447/1420/19 (кримінальне провадження в ЄРДР №? 12019140360000040) до ОСОБА_2 (відповідача), який вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст. 115 КК України, було застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
Згідно Свідоцтв про право на спадщину №1206, 1207 від 22.06.2024 державний нотаріус Новороздільської державної нотаріальної контори Львівської області Шолок О.Я. засвідчила, що спадкоємцями на зазначене у цих свідоцтвах майно, належне ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , є:
її онука, ОСОБА_1 (позивачка), ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , батько якої (син спадкодавця) ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Позивачці було видано нотаріусом Свідоцтво про право на спадщину на 1/4 квартири (спадкування за законом);
її онук, ОСОБА_2 (відповідач), ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_2 , - який як спадкоємець успадкував 3/4 квартири (1/2 квартири успадковано за заповітом, 1/4 квартири успадковано за законом).
Згідно зі статтями 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Питання щодо усунення від права на спадкування врегульоване статтею 1224 ЦК України.
Частиною першою статті 1224 ЦК України встановлено, що не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом.
До особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом, приписи абзацу першого цієї частини не застосовується.
Слід зазначити, що один із спадкоємців за заповітом може виявитися негідним і бути усунутий від спадщини, зокрема, через вчинення відносно спадкодавця злочину, передбаченого частиною другою статті 121 КК України, який характеризується прямим умислом щодо завдання тяжких тілесних ушкоджень та необережністю щодо наслідку – смерті потерпілого.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави – захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (стаття 27 Конституції України)
Право на життя визнане багатьма міжнародними документами та національним законодавством, що гарантує кожній людині право на життя і забороняє будь-яке незаконне його позбавлення. Держава має позитивно-правові зобов`язання забезпечувати безпеку та захист громадян, а також вживати заходи для запобігання злочинам проти життя. Держава зобов`язана провести розслідування насильницької смерті.
Аналізуючи вищезазначене слід зробити висновки, що закріплені у частині першій статті 1224 ЦК України норми є своєрідним засобом регулювання родинних та суспільних відносин, що відображають відносини між спадкодавцем та майбутнім спадкоємцем, який не може реалізувати своє право на спадкування в силу вчинення злочину проти спадкодавця.
Слід звернути увагу на те, що у постанові від 30 січня 2019 року у справі
№ 708/1384/16-ц (провадження № 61-13059св18) Верховний Суд зробив висновок про те, що тлумачення частини першої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування на підставі цієї норми права не пов`язується з обов`язковим притягненням особи до кримінальної відповідальності.
У постановах від 27 квітня 2020 року у справі № 2029/2-2762/11 (провадження № 61-14824св19) та від 14 квітня 2021 року у справі № 644/5164/16-ц (провадження № 61-12270св20) Верховний Суд дійшов переконання, що оскільки діяння, зазначені у частині першій статті 1224 ЦК України, є кримінально караними, то вони повинні бути підтверджені обвинувальним вироком суду або постановою про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування. За наявності постановлених у кримінальному судочинстві таких судових рішень, які набрали законної сили, ухвалення окремого рішення суду в цивільній справі про усунення від спадкування не вимагається, оскільки особа, яка умисно позбавила життя спадкодавця, не має права на спадкування в силу закону.
  Подібні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 31 травня 2022 року у справі № 161/88/19 (провадження № 61-11816св21), у якій звернуто увагу на те, що підставою для усунення особи від права на спадкування за частиною першою статті 1224 ЦК України є наявність у діях особи вини у формі умислу. Відповідно до статті 23 КК України виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Статтею 24 КК України передбачено, що умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.
Як вбачається з матеріалів справи, судом при розгляді справи № 447/1420/19 (ухвала Миколаївського районного суду Львівської області від 19.02.2021), згідно висновку судово-психіатричного експерта №29 від 13.03.2019 ОСОБА_2 (відповідач) страждає хронічним психічним захворюванням у формі параноїдальної шизофренії, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під час інкримінованих дій ОСОБА_2 страждав хронічним психічним захворюванням у формі параноїдальної шизофренії, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Суд в ухвалі Миколаївського районного суду Львівської області від 19.02.2021 по справі № 447/1420/19 вказує, що:
- за своїм психічним станом ОСОБА_2 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом;
- в судовому засіданні прокурор клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_2 підтримав, вказав, що дослідженими в судовому засідання доказами доведено вчинення ним суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Проте, оскільки він вчинив суспільно небезпечне діяння у стані неосудності і на даний час перебуває у цьому стані, тому не може бути суб`єктом кримінальної відповідальності;
- на момент вчинення інкримінованого суспільно небезпечного діяння ОСОБА_2 знаходився в стані неосудності і не міг нести відповідальність за вчинене ним кримінальне правопорушення в передбаченому законом порядку;
- відповідно до ст.19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого кримінальним кодексом, перебувала у стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
Оскільки діяння, зазначені у ч. 1 ст. 1224 ЦК України, є кримінально караними, вони повинні бути підтверджені вироком суду. Про це вказано і у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина шоста статті 82 ЦПК України).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Вина це психічне ставлення особи до своєї протиправної поведінки та її наслідки.
Умисел, як форма вини, має місце у поведінці особи тоді, коли вона усвідомлює протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачає настання шкідливих наслідків такої поведінки, бажає їх настання або байдуже до них ставиться. Тобто, це стосується дієздатної особи, яка здатна усвідомлювати та керувати своїми діями.
Отже, наведене вище свідчить про те, що в діях ОСОБА_2 під час вчинення злочину був відсутній умисел, оскільки відповідач перебував у стані неосудності, що встановлено судом.
Такі висновки узгоджуються з позицією, висловленою колегією суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України в ухвалі від 17 грудня 2008 року у справі №6-19613св08.
За таких обставин, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 страждав хронічним психічним захворюванням у формі параноїдальної шизофренії під час вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке спричинило смерть спадкодавця, він не усвідомлював значення своїх дій та не мав можливості керувати ними, і допустив настання суспільно-небезпечних наслідків у виді смерті спадкодавця, враховуючи те, що відповідач  ОСОБА_2  перебував у стані неосудності, що виключає наявність умислу на вчинення злочину, виключає наявність умислу на позбавлення життя спадкодавця, тому відсутні підстави для застосування ч. 1 ст. 1224 ЦК України щодо позбавлення відповідача права на спадкування. У зв`язку з цим у діях відповідача був відсутній умисел щодо позбавлення життя спадкодавця, відсутній суб`єкт та суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, яке є підставою для застосування цивільно-правових наслідків, передбачених ст. 1224 ЦК України, а відтак ч. 1 ст. 1224 ЦК України не може бути застосована до спірних правовідносин. 
Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати представника  ОСОБА_1 – адвоката Суткович Марини Анатоліївни по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -
у х в а л и в:
        апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Суткович Марини Анатоліївни – залишити без задоволення. 
        Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 28 листопада 2024 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 02.07.2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді                                          Цяцяк Р.П.

                                                Шеремета Н.О.