Справа № 161/3174/25 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/659/25  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
26 червня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , поданою його представником ОСОБА_3 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 24 червня 2016 року по 09 серпня 2023 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Позивачка вказувала, що ОСОБА_2 сплачував аліменти, проте визначав їх розмір на власний розсуд. Узгодженої домовленості щодо способу участі відповідача в утриманні дитини між сторонами не досягнуто. 
Зазначала, що ОСОБА_2 є працездатною особою, отримує стабільний фіксований дохід.
На підставі наведеного позивач просила суд ухвалити рішення про стягнення з нього на її користь аліментів на утримання сина у розмірі 1/4 частки його доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17 лютого 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позов задовольнити частково та стягнути з нього аліменти в розмірі 1/12 частки з усіх видів його заробітку (доходу).
Вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає встановленим обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
У своїх доводах посилається на те, що він є військовослужбовцем, має посвідчення учасника бойових дій. Під час військової служби отримав важкі поранення, про що свідчать додані медичні довідки. Обласним клінічним центром медико-соціальної експертизи «ДОР» від 23.04.2015 йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25 %. Внаслідок указаних травм та частого перебування в зоні активних бойових дій він потребує періодичного проходження лікування та підтримки здоров`я медичними препаратами. Вважає, що доказам, які підтверджують стан його здоров`я, судом першої інстанції жодної оцінки не надано. Разом з цим, судом не враховано, що він взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, що також впливає на майновий стан та вимагає майнових вкладень на організацію життя в новому місці. 
Зазначає, що на даний час перебуває у фактичних відносинах без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , з якою в них є спільні плани щодо створення сім`ї. У зв`язку з цим отримано споживчий кредит на придбання житла з терміном повернення до 14 травня 2044 року, який вони спільно виплачують. Вказує, що згідно з договором поруки № 9088 від 15.05.2024 року він є поручителем та відповідно до умов договору відповідає за своєчасність повернення коштів, отриманих за кредитним договором та несе відповідальність за порушення строків сплати кредитної суми. Іншого власного житла не має. Отже, на даний час має грошові зобов`язання перед банківською установою в сумі 3 322 357,5 грн, а щомісячні платежі кредиту складають по 32 389,31 грн.
Відповідач звертає увагу апеляційного суду на те, що за домовленістю з колишньою дружиною він добровільно регулярно щомісячно сплачував аліменти на утримання сина в сумі 10 000 грн, домовленості щодо сплати аліментів у такій сумі були досягнуті ще до оформлення споживчого кредиту. Стягнення аліментів у розмірі 1/4 доходів поставить його у скрутне становище та призведе до неможливості виконання ним зобов`язань по сплаті кредиту за житло та підтримання здоров`я. Вказує, що на його утриманні знаходиться непрацездатна мати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є пенсіонером з 04.05.2017 року, отримує незначну пенсію та потребує його матеріальної допомоги, підтримання здоров`я ліками та проходження санаторно-курортного лікування. 
Зазначає, що судом допущено невірну оцінку фактичних обставин справи, не надано належної оцінки наявним доказам, зокрема, про його стан здоров`я, внаслідок чого ухвалено незаконне та необгрунтоване рішення, з яким відповідач не може погодитися. При визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд повинен виходити з матеріального становища обох сторін. Позивач є працездатною особою, має постійну роботу, тому має можливість також утримувати дитину.
Позивач, покликаючись на ст. 43 ЦПК України, подала до суду письмові пояснення щодо доводів апеляційної скарги. Зазначає, що відповідач не є особою з інвалідністю, а встановлення втрати частини професійної працездатності у 2015 році не може бути підставою для обґрунтування неможливості сплати аліментів у 2025 році без підтвердження захворювань, які впливають на працездатність. Однак, навіть у разі хронічного захворювання чи інвалідності обов`язок утримання неповнолітньої дитини не припиняється (ст. 180 СК України).
Також вказує, що факт перебування відповідача у статусі ВПО не звільняє його від обов`язку утримувати власну дитину. Статус ВПО може впливати на побутові умови, але не скасовує передбаченого законом обов`язку батьків забезпечувати належне утримання неповнолітніх дітей, згідно зі ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України.
Щодо добровільної сплати коштів на дитину, то позивач зазначає, що відповідач дійсно добровільно утримував дитину, проте мав змогу укласти нотаріально посвідчену угоду про сплату аліментів відповідно до ст. 189 СК України. Однак, такої угоди укладено не було. Крім того, вона була змушена звернутися до суду саме через відсутність систематичної та належної матеріальної підтримки з боку відповідача. Факт добровільної допомоги не звільняє від обов`язку сплачувати аліменти в розмірі, встановленому судом.
Щодо доводів про надмірність встановленого судом розміру аліментів - 1/4 частки доходів, вказувала, що розмір аліментів у частці від доходу визначено з урахуванням норм ст. 183 СК України. Це мінімальний рекомендований рівень, який використовується судами як орієнтир. Крім того, суд встановив додаткову гарантію — не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Це дозволяє уникнути ситуації, коли дитина отримає надто малу суму у разі відсутності офіційного доходу відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Враховуючи вищезазначене, ця справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких мотивів.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з пріоритетності інтересів дитини, на користь якої стягуються аліменти, її вік, визначеного законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, особу відповідача, який є чоловіком працездатного віку та його матеріальне становище, суд вважав за можливе визначити розмір аліментів у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. На думку суду, з урахуванням загальних витрат на дитину, які на даний час несе позивач, такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення її гармонійного фізичного та соціального розвитку, підтримки життєдіяльності на достатньому рівні.
З такими висновками суду щодо наявності підстав для стягнення аліментів колегія в цілому погоджується, оскільки вони відповідають вимогам закону, однак в частині визначення розміру аліментів рішення слід змінити, виходячи з таких мотивів.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 червня 2016 року по 09 серпня 2023 року (а.с.5-6).
Від спільного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження (а.с.7). Дитина проживає разом з матір`ю, що не заперечується сторонами.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є особою працездатного віку, офіційно працевлаштований, отримує стабільний дохід. 
Разом з тим, згідно із посвідченням серії НОМЕР_1 від 19.03.2025 року відповідач є учасником бойових дій. Суду відповідачем надано медичні документи, які свідчать про отримання внаслідок участі в бойових діях по захисту України поранень та травм, які спричинили встановлення йому в 2015 році 25% втрати працездатності.
Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Положеннями ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Таким чином, законодавець чітко визначив, по-перше, що аліменти стягуються або у частці, або у твердій грошовій сумі. По-друге, правом вибору виду аліментів (частка чи грошова сума) наділений той з батьків, з ким проживає дитина.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу).
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років визначений в сумі 3196 гривень.
Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України.
Аналізуючи зазначені норми закону, апеляційний суд виходить з того, що батьки дітей повинні забезпечити для них утримання у розмірі, не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я.
Цей мінімум стягується з батьків навіть при наявності доходу лише в межах державних соціальних гарантій, призначених батькам (пенсій, допомог тощо) і не є достатнім для задоволення потреб дитини, тому при наявності більших доходів у батьків, відповідно й аліменти повинні визначатися у більшому розмірі від мінімальної межі.
Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що вирішуючи питання стосовно розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.
Статтями 183, 184 СК України встановлено, що за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з приписами ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням наведених вимог закону та встановлених фактичних обставин справи, суд першої інстанції правильно констатував, що позивачка має право на отримання аліментів у частці від заробітку відповідача. При цьому відповідач не спростував належними та допустимими доказами той факт, що він не має можливості сплачувати аліменти на утримання сина. 
Разом з тим, як у своєму відзиві на позов у суді першої інстанції, так і в доводах апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_2 визнавав позовні вимоги частково і просив стягнути з нього аліменти на сина в розмірі 1/12 частки його доходів.
До апеляційної скарги ним подано довідку про його доходи (грошове забезпечення військовослужбовця) за два місяці 2025 року, що становлять сумарно 261436,37 грн, та відповідно в середньому 130718 грн на місяць.
Отже, сума визначених оскаржуваним судовим рішенням аліментів у розмірі частки від доходу відповідача є значно вищою від мінімального рекомендованого розміру аліментів на одну дитину, а також більшим від 10 прожиткових мінімумів на дитину, які вважаються максимальною межею розміру аліментів при видачі судового наказу про стягнення аліментів, відповідно до ч.5 ст.183 СК України та п.4 ч.1 с.161 ЦПК України, та можуть бути в даному випадку певним орієнтиром щодо максимального розміру аліментів.
Відтак, з огляду на наведене, правильним є висновок суду про наявність підстав для стягнення аліментів на утримання сина сторін у частці від доходу батька, таке рішення відповідає інтересам дитини і забезпечує право останнього на належний рівень життя, необхідний для його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
Проте, враховуючи наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі доводи щодо стану його здоров`я, матеріального становища та інші обставини, що мають істотне значення у даній справі, не у повній мірі враховані судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів на неповнолітню дитину.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, позовні вимоги задовольнити частково та з відповідача в користь позивачки слід стягнути аліменти на сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/6 частки його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В решті рішення суду слід залишити без змін.
Доводи ж апеляційної скарги про те, що відповідач щомісячно сплачував аліменти на сина шляхом переказу на банківську картку його матері кошти в розмірі 10 000 грн, на переконання колегії суддів, не можуть братись до уваги, оскільки добровільна сплата аліментів не є підставою для відмови у позові про їх стягнення. Добровільна сплата аліментів може бути лише доказом сумлінного виконання батьківських обов`язків до ухвалення судом відповідного рішення.
Будь-яких доказів на підтвердження регулярних витрат на лікування апелянтом не надано, а та обставина, що відповідач потребує лікування, не звільняє його повністю від обов`язку сплачувати аліменти на неповнолітню дитину.
Крім того, відповідно до положень частини 1 статті 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18 та інших.
Тобто, відповідач не позбавлений права в подальшому звернутися до суду з позовом про зменшення розміру стягуваних з нього аліментів на утримання дитини за наявності для того відповідних підстав.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, оскільки висновки суду, викладені в рішенні суду першої інстанції, не в повній мірі відповідають обставинам справи, тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції слід змінити в частині визначення розміру стягуваних аліментів з 1/4 частки доходів відповідача на 1/6 частку. В решті рішення суду слід залишити без змін.
Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2025 року в даній справі в частині розміру присуджених аліментів змінити.
Позов задовольнити частково.
Стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 (однієї шостої) частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17 лютого 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий – суддя

Судді