У Х В А Л А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
08 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 369/21315/24
провадження № 61-8852ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Андрія Миколайовича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року в справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до його пред`явлення та
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2024 року   ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову до його подачі, в якій просила суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на:
- майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (на земельній ділянці з кадастровим номером 3222480401:01:113:0033);
- майнові права на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 29,9 кв. м (на земельній ділянці з кадастровим номером 3222480401:01:003:0009).
Вказувала, що з 22 грудня 2001 року сторони перебували у шлюбі. Від шлюбу мають спільну дитину -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
06 червня 2024 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області в справі № 367/239/24 шлюб розірвано.
У шлюбі подружжям було набуто спільне сумісне майно, а саме: майнові права на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 29,9 кв. м.
Вказані квартири придбавались за рахунок спільних коштів, що підтверджується актами прийому-передачі грошових коштів.
На момент процесу розлучення спорів щодо майна не було, оскільки між подружжям існувала домовленість, що одна з квартир буде передана у власність спільному сину.
Їй стало відомо, що відповідач має намір відчужити спірне майно на користь третьої особи.
01 січня 2025 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області заяву  ОСОБА_2 про забезпечення позову до його подачі задоволено.
Накладено арешт на майнові права на: квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (на земельній ділянці з кадастровим номером 3222480401:01:113:0033); квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 29,9 кв. м (на земельній ділянці з кадастровим номером 3222480401:01:003:0009).
Суд першої інстанції виснував, що заявницею доведено співмірність заходу забезпечення позову позовним вимогам, які будуть пред`явлені, визнав обґрунтованими її вимоги щодо вжиття заходів забезпечення позову в справі шляхом накладення арешту на майнові права на спірні квартири, врахував предмет позову та вимоги чинного законодавства.  
01 липня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 січня 2025 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що,  постановляючи ухвалу суд першої інстанції дотримався вимог статтей 149, 150, 153 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та положень постанови               № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».
Суд встановив, що предметом майбутнього позову між сторонами є поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме майнові права на квартири. Зазначив, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявниця, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Накладення арешту на майно, яке є предметом спору має на меті, зокрема запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості його виконання.
Виснував, що в цій справі забезпечено майбутній позов ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Передача майнових прав на квартири третій особі до розлучення та вирішення юридичної долі майна подружжя в шлюбному договорі не має визначального значення, адже на час постановлення оскаржуваної ухвали позов до суду не подано, а позивачка на підставі статті 49 Цивільного кодексу України має право в ході розгляду справи змінити предмет або підстави позову та остаточно визначитися зі способом захисту прав, які вважає порушеними. Такий вид забезпечення позову, як арешт майна, не призводить до невиправданого обмеження майнових прав власника, оскільки обмежується лише можливість вчиняти дії щодо розпорядження спірним майном.
Апеляційний суд виснував, що з урахуванням суті спору, що виник між сторонами, можливості реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідності виду забезпечення позову майбутнім позовним вимогам, заходи забезпечення позову є необхідними, достатніми та співмірними до майбутніх позовних вимог.
У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов А. М. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року, в якій просить скасувати їх та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити. 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення суду прийняті з порушенням норм процесуального права, тому підлягають скасуванню на підставі пункту 2 частини 1 статті 389 ЦПК України.
Заявник зазначає, що 08 грудня 2023 року, після здійснення чергового платежу згідно з попереднім договором від 09 травня 2023 року № 21/98 в присутності                   ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відбулося переоформлення майнових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (на земельній ділянці з кадастровим номером 3222480401:01:113:0033) та квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 29,9 кв. м (на земельній ділянці з кадастровим номером 3222480401:01:003:0009). На підтвердження цього до матеріалів справи було долучено попередні договори від 14 вересня 2021 року № 46/127 та від 09 травня 2023 року № 21/98, укладені з ОСОБА_5 . У відповіді на адвокатський запит забудовником Житлового комплексу «Амстердам», з яким було укладено попередні договори на оспорюванні майнові права, підтверджено добровільну передачу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майнових прав на спірні квартири ОСОБА_5 , який теж може підтвердити зазначені факти.
Посилається на те, що твердження ОСОБА_2 про існуючу домовленість щодо передачі однієї з квартир спільному синові та те, що ОСОБА_1 має намір відчужити майно, не відповідає дійсності, так як майнові права були передані третій особі ще до розлучення, тобто в період шлюбу за згодою сторін. Окрім цього оскаржувані майнові права на квартири були придбані виключно за особисті кошти  ОСОБА_1 .
Зазначає, що судами не було враховано постанову Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», постанови Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18, від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18, від 15 вересня 2020 року в справі                            № 753/22860/17 та порушено вимоги частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Суди помилково виснували про необхідність накладення арешту на майно, яке належить взагалі не сторонам у справі, а іншій особі, що впливає та порушує її права як власника.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 
3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
У відкритті касаційного провадження слід відмовити, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною першою та другою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Під час вирішення питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема,
з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом
в залежності до конкретного випадку.
У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі 
№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі 
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
З оскаржуваних судових рішень вбачається, що предметом майбутнього позову між сторонами є поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме майнових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (на земельній ділянці з кадастровим номером 3222480401:01:113:0033) та на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 29,9 кв. м (на земельній ділянці з кадастровим номером 3222480401:01:003:0009).
Під час вирішення питання про застосування заходів забезпечення позову до його пред`явлення суди, внаслідок повного та всебічного дослідження всіх обставин справи, зробили правильний висновок щодо підставності доводів позивачки про наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки.
Застосування заходів забезпечення позову до його пред`явлення в справі шляхом накладення арешту на майнові права, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (на земельній ділянці з кадастровим номером 3222480401:01:113:0033) та квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 29,9 кв.м (на земельній ділянці з кадастровим номером 3222480401:01:003:0009) дійсно призводить до обмеження прав         ОСОБА_1 як власника спірних майнових прав на квартири, проте цивільний процесуальний закон передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності під час вжиття заходів забезпечення майбутнього цивільного позову, зокрема, шляхом накладення арешту на майно (стаття 150 ЦПК України).
З огляду на предмет спору та наявність у сторони позивача обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, суди правильно  встановили, що обраний заявницею вид забезпечення позову до його подання відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами, оскільки існує реальна можливість того, що відповідач має намір відчужити спірне майно на користь третьої особи.
Необхідність застосування такого заходу забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які були досліджені апеляційним судом, та, в свою чергу, свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до порушення прав позивача.
Отже, забезпечення майбутнього позову в обраний спосіб є співмірним та достатнім для забезпечення виконання в майбутньому рішення суду.
Також не знайшли свого підтвердження доводи касаційної скарги про те, що відбулося переоформлення майнових прав на спірні квартири на                      ОСОБА_5 , адже доказів на підтвердження цього заявник не надав, в матеріалах касаційного оскарження такі докази відсутні. 
Посилання у касаційній скарзі на постанову Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», постанови Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18, від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18, від 15 вересня 2020 року в справі                             № 753/22860/17,необґрунтовані, оскільки не свідчать про те, що суди застосували норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи касаційної скарги про порушення судами вимог частини першої статті 6 Конвенції, є необґрунтованими, оскільки, ухвалюючи судові рішення, суди діяли у межах наданих їм цивільним процесуальним законодавством України повноважень, з додержанням вимог міжнародного законодавства та згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами норм матеріального права та дотримання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Верховний Суд є судом права і його повноваження визначені статтями 400, 409 ЦПК України.
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Андрія Миколайовича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду                від 01 липня 2025 року в справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до його подачі. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             О. М. Ситнік
                                                                                                                         В. М. Ігнатенко
                                                                                                                    І. М. Фаловська