П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 569/25366/23
Провадження № 22-ц/4815/727/25

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Галінська В.В.
Рішення суду першої інстанції 
(вступна і резолютивна частини) проголошено:
о 10 год. 56 хв. 28 лютого 2025 року
у м. Рівне Рівненської області 
Повний текст рішення складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С. 
секретар судового засідання: Маринич В.В.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;

за участі: сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Крутня Івана Володимировича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, 
в с т а н о в и в:
У грудні 2023 року в суд звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з нього заборгованість за договором позики від 13 травня 2021 року у сумі 14 250 євро та трьох процентів річних від простроченої заборгованості за 1 рік 8 місяців у сумі 715 євро, а всього 14 965 євро. 
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 13 травня 2021 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ним були передані відповідачу грошові кошти в сумі 22 750 євро з кінцевим терміном їх повернення до 13 травня 2022 року, про що свідчить складена власноручно ОСОБА_2 письмова розписка. Між тим, за закінченням строку дії договору позичальник борг повернув лише частково - в сумі 8 500 євро, тоді як залишок становить 14 250 євро.
У зв`язку з шахрайськими діями, вчиненими відповідачем, 17 жовтня 2022 року він звернувся до правоохоронних органів. Слідчим Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області за цим фактом відкрито кримінальне провадження №12022181010001974 за ч. 4 ст. 190 КК України.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 лютого 2025 року позов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 14 250 євро заборгованості за договором позики, 715 євро суми трьох процентів річних і 6 230 гривень судового збору.
У поданій через свого представника – адвоката Крутня І.В. апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати, відмовивши повністю у позові ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом того, що насправді між сторонами існують не позикові зобов`язання, а права і обов`язки з приводу їх спільної діяльності, що передбачало купівлю за кордоном транспортних засобів, їх ремонт та реалізацію. При цьому вказана у розписці сума – 22 750 євро є сумою вкладених позивачем коштів у спільно придбані автомобілі. В зв`язку із цим ОСОБА_2 долучалися фотокопії рукописних записів, однак судом їх було відхилено. Також долучалися інвойси від 30 березня 2021 року, за якими ОСОБА_1 придбав автомобіль марки Toyota моделі Prius для ведення спільної діяльності на суму 2 119, 50 євро з додаванням відсотків, який було сплачено, на загальну суму 2 150 євро.
Про ці обставини позивач ствердив у судовому засіданні при допиті його як свідка.
Про спільну діяльність сторін свідчить і долучений позивачем витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, де зазначається про обставини, на яких наполягає ОСОБА_2 .
Крім того, покликався на ряд інших записів ОСОБА_1 , які свідчать про вмотивованість доводів. Тому з урахуванням наданих суду доказів сума, яка повинна бути повернута позивачеві за закінченням ведення спільної діяльності, становить 2 713 євро.
Щодо розписки від 13 травня 2021 року, то за нею відповідач не одержував жодних грошових коштів від ОСОБА_1 , від їх повернення не ухилявся, повертав їх по мірі надходження від продажу автомобілів. Натомість її було укладено з метою фіксування вкладених позивачем грошових коштів у спільну діяльність, тобто була підписана з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили насправді, - договору про спільну діяльність. При цьому і позивач під час надання пояснень у судовому засіданні не заперечував факту існування між ними спільної діяльності та фіксування її результатів в рукописних записах.
Тому помилково оцінено сукупність доказів у справі, внаслідок чого залишено без уваги норми ст.ст. 1130, 1131, 1134 ЦК України, які, як вважає заявник, регулюють спірні правовідносини, висновки, що висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21, у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17, а також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації", "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України", "Суомінен проти Фінляндії", "Хаджинастасиу проти Греції". 
У поданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
До початку судового засідання представником ОСОБА_2 – адвокатом Крутнем І.В. подано клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на його перебування у службовому відрядженні у м. Львів з 18 серпня 2025 року по 20 серпня 2025 року, про що надав копію наказу №265741к від 15 серпня 2025 року "Про відрядження ОСОБА_3 ".
Проте з клопотанням погодитися не можна, виходячи з такого.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належно повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тобто процесуальним законом надано право розглядати справу за відсутності сторін, які належно повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки, тому суд апеляційної інстанції вважає, що ним не порушено зазначені норми права.
При цьому ураховується, що ОСОБА_2 та його представник належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не подавали, причин, що унеможливили б укладення відповідачем договору про правову допомогу з іншим адвокатом з метою представництва його інтересів в апеляційному суді наведено не було.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18).
Оскільки суд апеляційної інстанції не встановив неможливості розгляду справи за відсутності ОСОБА_2 і його представника, заявник реалізував своє право на викладення відповідних доводів та аргументів в апеляційній скарзі і, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (ст. 367 ЦПК України), розгляд колегією суддів справи за відсутності представника відповідача не свідчить про порушення норм процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Згідно зі ст.ст. 263, 367 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, 13 травня 2021 року ОСОБА_2 склав письмову розписку у тому, що ним отримано від ОСОБА_1 гроші в сумі 22 750 євро. Зобов`язався повернути отриману суму коштів до 13 травня 2022 року. В нижній частині тексту розписки, після вказівки про дату, підпис, прізвище та ініціали позичальника, містяться рукописні записи «18.09.2021 року віддав 4500 євро» і «18.09.2021 р. віддав 4000 євро».
В подальшому, 17 жовтня 2022 року, ОСОБА_1 звернувся до Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області із заявою про те, що у липні 2020 року ОСОБА_2 під приводом пригону автомобіля із-за кордону, шляхом обману заволодів грошовими коштами в сумі 22 750 євро, які належать потерпілому, чим завдав майнової шкоди. Того ж дня до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відповідні відомості та відкрито кримінальне провадження №12022181010001974 за ч. 4 ст. 190 КК України.
22 грудня 2023 року позивач надіслав ОСОБА_2 письмову пропозицію про врегулювання досудового спору, у якій просив в термін до 27 грудня 2023 року провести з ним розрахунок з повернення в добровільному порядку боргу в сумі 14 250 євро.
Вважаючи, що внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за договором йому не було повернуто усієї суми позики в обумовлений сторонами термін, у грудні 2023 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості і суми трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання, а разом 14 965 євро. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності і обґрунтованості вимог позивача, оскільки сукупністю представлених доказів підтверджується факт укладення 13 травня 2021 року між сторонами договору позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_4 22 750 євро із зобов`язанням їх повернути до 13 травня 2022 року. 
Оскільки частину позики – 8 500 євро позичальником було повернуто на користь позикодавця, тому решта грошових коштів – 14 250 євро, яка не була повернута, підлягала стягненню із відповідача ОСОБА_1 з метою захисту його порушених суб`єктивних цивільних прав у судовому порядку. При цьому стягнуто також і суму трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання, що склало 715 євро.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Згідно зі ст.ст. 15, 16, 526, 626, 628, 638, 1046, 1047, 1049 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншої особою.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Тому судом правильно встановлено, що 13 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, що підтверджено відповідною письмовою розпискою, відповідно до якої позичальник зазначив, що отримав від позикодавця кошти в сумі 22 750 євро та зобов`язався їх повернути. При цьому розписка містить відомості про часткове повернення позичених коштів відповідачем у загальному розмірі 8 500 євро. 
Ця розписка не містить даних, які б дозволяли зробити висновок, що між сторонами існували інші, ніж характерні для договору позики правовідносини. 
Поготів, з долученої до справи і прийнятій апеляційним судом відповідно до заяви від 18 серпня 2025 року копії висновку експерта від 25.02.2025 №СЕ-19/118-25/1082-ПЧ, складеному у судовій почеркознавчій експертизі у кримінальному провадженні №12022181010001974 від 17.10.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, вбачається, що підпис від імені ОСОБА_2 , що розміщений у розписці від 13.05.2021, виконаний ОСОБА_2 ; рукописні записи, що розпочинаються словом "Розписка" і закінчуються рукописним записом "(чотири тисячі Євро)" в розписці від 13.05.2021, виконані ОСОБА_2 .
Даний висновок експерта колегією суддів оцінено як належний письмовий доказ у справі. 
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тому підлягають до стягнення із відповідача й нараховані ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми у розмірі 715 євро.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов повністю.
Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість висновків суду, адже між сторонами виникли та існують правовідносини з приводу спільної діяльності, що регулюються нормами ст.ст. 1130, 1131, 1134 ЦК України, то з ними не можна погодитися.
В оскаржуваному рішенні містяться висновки на спростування зазначених тверджень, які заявлялися і в засіданні суду попередньої інстанції. Так, на підтвердження своїх заперечень проти позову ОСОБА_2 подано копію записів, де стверджує про спільну діяльність сторін. Разом з тим ці записи не підтверджують факту укладення договору про спільну діяльність, оскільки не містять відомостей, що дозволяють зробити висновок, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились про це для досягнення певної мети з їх обопільною участю у тій чи іншій формі, їх права та обов`язки, розмір вкладу кожного з них та порядок розподілу прибутків та збитків від такої діяльності.
Також не заслуговують на увагу і показання відповідача, які дані ним у судовому засіданні як свідка. При цьому враховується, що, сплативши 8 500 євро у рахунок повернення частини позики, ОСОБА_2 визнав наявність боргу і своїх зобов`язань за договором позики, які ним виконано у повному обсязі не було.
У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Верховний Суд у постанові від 20 березня 2020 року у справі №362/1597/17 зауважив, що згідно з абзацом другим ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до ст.ст. 12, 76-78 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, а судове рішення не може ґрунтуватися на показаннях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Цим обставинам суд уже дав детальну і вичерпну оцінку.
Є необґрунтованими посилання автора апеляційної скарги про необхідність застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постановах від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21, у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17, адже спірні правовідносини та права і обов`язки, які були предметом вирішення касаційним судом, відрізняються між собою обставинами справи, змістом, правовою природою та характеристиками. Тобто вони не є релевантними і не можуть бути застосованими. 
За встановлених обставин не погоджується колегія суддів з аргументами про хибність застосування норм матеріального права і рішень Європейського суду з прав людини у справах "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації", "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України", "Суомінен проти Фінляндії", "Хаджинастасиу проти Греції"
З приводу покликань про недодержання судом норм процесуального права, то відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове вирішення цивільно-правового спору, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.
При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
В іншій частині аргументи представника ОСОБА_2 – адвоката Крутня І.В. про помилковість оскаржуваного рішення на увагу теж не заслуговують і відхиляються.
З приводу клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі з тих міркувань, що 21 квітня 2025 року Рівненським районним судом відкрито провадження у справі за його позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним, то з ним колегія суддів не погоджується.
Так, оскаржуване рішення ухвалене судом 28 лютого 2025 року, тоді як провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним відкрито майже через два місяці по тому - 21 квітня 2025 року. Між тим, того ж числа – 21 квітня 2025 року Рівненським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – адвоката Крутня І.В. на рішення Рівненського міського суду від 28 лютого 2025 року.
При цьому в засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 не заперечував проти позову ОСОБА_1 цими ж обставинами і нормами матеріального права, на які він покликається при пред`явленні позову про визнання договору позики удаваним. 
Також частинами першою-другою ст. 210 ЦПК України передбачено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку.
Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Ці обставини в сукупності свідчать про необгрунтованість клопотання, адже відсутні поважні причини, які перешкоджали би ОСОБА_2 заявити зустрічний позов у справі чи звернутися в суд з відповідним позовом раніше. Тобто пред`явлення позову до суду першої інстанції та заявлене клопотання можуть вказувати про зловживання процесуальними правами з метою зволікання з розглядом цивільної справи.
Крім того, у разі задоволення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та набрання законної сили цим рішенням він має право звернутися до суду за переглядом судового рішення за нововиявленими обставинами в порядку ст.ст. 423-426 ЦПК України. 
Згідно із пунктом 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у раз, зокрема, об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Отже, обгрунтованих підстав для зупинення провадження у справі не встановлено.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального парва при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Крутня Івана Володимировича залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 лютого 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                 С.О.Гордійчук

С.С.Шимків