Справа № 303/9368/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        19 серпня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої                –        судді Кожух О.А.,
               суддів        –        Мацунича М.В., Собослоя Г.Г.,
з участю секретаря        –        Гусонька З.П. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 квітня 2024 року (головуючий суддя Полянчук Б.І.) у справі №303/9368/23 за позовом ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про виселення, 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 в жовтні 2023 року звернулася до суду з даним позовом, в якому просила виселити відповідача ОСОБА_4 з належного позивачці на праві приватної власності будинку (прибудинкової території), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_1 є власником будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На території домоволодіння знаходиться літня кухня, в якій проживає її рідна сестра – відповідачка ОСОБА_4 , яка вселилася туди тимчасово за згоди позивачки у 2006 році, оскільки продала свою квартиру в м. Ужгороді. Зазначила, що наразі місце проживання позивачки зареєстровано в будинку, за адресою: АДРЕСА_2 , де і проживає. Підставою позову про виселення сестри стало те, що остання перешкоджає позивачці відвідувати спірне домоволодіння, часто влаштовує сварки, псує майно, принижує її перед сусідами та родичами. Крім того, вона не ставиться належним чином до майна будинку. Так, з вини відповідачки 25.01.2020 сталася пожежа, внаслідок якої знищено покрівлю, перекриття надвірної споруди на площі 45 м. кв., вікна, двері, два ліжка, стіл, стільці, та пошкоджено меблі, диван, речі домашнього вжитку. 3 того часу позивачка оселилася у своїх дітей за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки в будинку неможливо проживати. Вціліла від пожежі прибудована до будинку – літня кухня, в якій наразі проживає відповідачка. В утриманні літньої кухні (будинку), його ремонті, оплаті послуг за доставку газу відповідач участі не приймає. Електроенергія в літній кухні відсутня. 
Посилаючись на положення ст.ст. 316, 319 ЦК України, ст. ст.116, 150, 156, 157 Житлового кодексу України, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що, оскільки відповідачка вселилася у спірний будинок та набула право користування ним на законних підставах як член сім`ї власника житла, де була зареєстрована протягом тривалого часу і проживає там до цих пір, іншого житла не має, хоча і перестала бути членом сім`ї власника житла, але продовжує проживати в займаному нею житловому приміщенні, тому вона має такі ж права і обов`язки, як і власник будинку.
 
Короткий зміст апеляційної скарги та доводи відповідачки у відзиві

На це рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд не взяв до уваги те, що саме позивачка ОСОБА_1 тимчасово дозволила відповідачці ОСОБА_4 проживати у будинку, допоки остання не знайде собі інше житло. Стверджує, що усної домовленості про довічне проживання не було, як не було і письмових угод. Стверджує, що про це свідчить реєстрація відповідачки в спірному домоволодінні в 26.07.2006.
Зауважує, що судом першої інстанції не було враховано те, що позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку, відповідно до положень ст. 319 ЦК України і має право вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком. Посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 07.03.2018 у справі №677/1656/15-ц, від 31.10.2018 у справі №404/5252/16-ц та від 30.01.2019 у справі №306/1232/16-ц.
Зазначає, що ОСОБА_4 не є членом сім`ї ОСОБА_1 в розумінні ч.2 та ч.4 ст.3 Сімейного кодексу України; відповідачка не вела спільного господарства з ОСОБА_1 .
Посилаючись на п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України зазначає, що є всі підстави для припинення сервітуту у зв`язку з припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки право власності на будинок припинилося в особи ( ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 будинок 08.12.2006), то члени її сім`ї, що проживали там, теж втрачають право користування житловим приміщенням.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_4 подала відзив, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та рішення суду залишити без змін. Вказує, що зареєстрована та проживає у домоволодінні, яке належить позивачці, з 27 липня 2006 року, та вселилася там на запрошення та з дозволу своєї матері ОСОБА_5 , яка на той час була власником вищеназваного домоволодіння. Стверджує, що існує домовленість про довічне проживання відповідачки у цьому домоволодінні. 
У відзиві відповідачка заперечує твердження позивачки про її цькування відповідачкою та влаштовування сварок, позаяк відповідачка має вади слуху і спілкується мовою жестів. Вказує, що крім того з нею у будинку проживає її син, який також має інвалідність та вади слуху.

Зазначає, що позивачка фактично проживає за іншою адресою і не обґрунтувала необхідності проживання у спірному домоволодінні, також не надано доказів існування заборгованості щодо комунальних платежів, не доведено руйнування та умисного пошкодження спірного житла.

Межі розгляду справи апеляційним судом

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч.6 ст.367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 19.11.2024 було зупинено апеляційне провадження у даній справі – до залучення до участі у справі правонаступників позивача ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ..
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 01.08.2025 поовлено ровадження у справі, залучено до участі в справі  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3  як правонаступників позивачки ОСОБА_1 . 
ОСОБА_2 та  ОСОБА_3  в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 216, 217). Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Колегія судді, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності позивачів. 
Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника відповідача, дослідивши матеріали даної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновків, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Фактичні обставини справи встановлені судом

Судом встановлено та підтверджується належними у справі доказами, що на час звернення до суду з даним позовом власником житлового будинок АДРЕСА_1 була ОСОБА_1 . Вказане домоволодіння було зареєстровано на праві приватної власності 16.12.2006 за договором дарування від 08.12.2006 (а.с.3).
Також встановлено та визнавалось сторонами, що попереднім власником цього будинку була мати сторін – ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.77). 
ОСОБА_1 з 31.08.2004 була зареєстрована та проживала за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта (а.с.5) та поясненнями сторін у справі.
Відповідачка ОСОБА_4 з 27.07.2006 зареєстрована та наразі проживає за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта та відповіддю на запит суду (а.с.7, 16) та визнається сторонами.
Згідно з відомостей, що містяться у Повідомленні органу реєстрації Страбичовського старостинського округу Горондівської сільської ради вбачається, що ОСОБА_4 з 22.02.2023 знята з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , за заявою власника житла ОСОБА_1 (а.с. 8)
Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 14.12.2016, пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є особою з інвалідністю третьої групи з дитинства (а.с.47- 49).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкт, ОСОБА_4 на праві власності володіє земельною ділянкою площею 1,0927 (га), яка розташована за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, Страбичівська сільська рада. Іншим нерухомим майном, крім зазначеної земельної ділянки відповідачка не володіє (а.с.58-59).

       Застосовані апеляційним судом норми права 

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Тобто, якщо власник будинку не згоден, щоб особи продовжували користуватися жилим приміщенням безоплатно, то вони зобов`язані вносити йому плату за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги відповідно до тих же правил, що й наймач.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Виселення членів сім`ї наймача або інших осіб, які проживають разом з ним, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття, чим роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, передбачено ст. 116 ЖК України. При цьому умовою виселення таких осіб є те, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.
Відповідно до пункту 11 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що право відповідачки ОСОБА_4 на користування житлом виникло зі згоди попереднього власника будинку – матері сторін ОСОБА_6 , тобто відповідачка набула охоронюване законом право на мирне володіння майном. Судом встановлено, що будинок, який є предметом спору, був місцем реєстрації проживання відповідачки, а тому в неї наявні правові підстави для проживання у спірному житловому будинку.
Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина чотири статті 9 ЖК України).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, відповідачка набула право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки вселилися до нього за згодою колишнього власника майна.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, § 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «б» пункту 148 та пункт 155).
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 752/16688/17.
Вирішуючи питання про баланс інтересів та пропорційній між виселенням відповідача та захистом права власності позивача, дотримуючись балансу між захистом права власності і права особи на житло, суд першої інстанції врахував наявність тривалих та достатніх зв`язків відповідачки з спірним домоволодінням, у якому вона зареєстрована та проживає з 2006 року, відсутність доказів щодо наявності у неї іншого житла, факт проживання позивача за іншою адресою, недоведеність позивачем реального наміру використання спірного домоволодіння для проживання в ньому, а також непередбачену нормами ЦК України та ЖК України можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення. 
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо відсутності «нагальної суспільної необхідності» для втручання у право ОСОБА_4 на житло, шляхом її виселення із спірного будинку без надання їй іншого житла.

Висновки апеляційного суду

Зважаючи на викладене, колегія суддів виснувала, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог та заявлених підстав для задоволення її позову. Зокрема у скарзі апелянт стверджує, що між нею та відповідачкою існувала домовленість про тимчасове проживання у її будинку. Однак, вказане спростовується тим, що відповідачка була зареєстрована за місцем проживання у будинку АДРЕСА_1 (27.07.2006), до того, як позивачка стала власником будинку за договором дарування (16.12.2006).  Матеріали справи не містять і будь яких угод щодо найму житла між позивачкою та відповідачкою. Доказів того, що у пожежі, яка сталась у будинку, є вина відповідачки, позщивачкою також наданог не було. 
Рішення місцевого суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. У відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 16 квітня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 25 серпня 2025 року.

Головуюча:

Судді: