ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року	Львів	Справа № 300/4526/24 пров. № А/857/27619/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                  Запотічного І.І.,
суддів:                                                                      Глушка І.В., Довгої О.І., 

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року (суддя Микитин Н.М., ухвалене в м. Івано-Франківську) у справі № 300/4526/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування наказів,-

                                                  В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 та просив суд: визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 “Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації” в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 09.05.2024 № 132 щодо зарахування до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 .
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, його оскаржив позивач- ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення  позову.
Відповідач- Військова частина НОМЕР_1 у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду першої інстанції вважає законним та просить залишити його без змін.
Представник позивача подав клопотання про зупинення провадження у справі № 300/4536/24 до закінчення розгляду та винесення Конституційним Судом України рішення за результатами розгляду конституційної скарги ОСОБА_2 щодо перевірки на відповідність частині четвертій статті 35 Конституції України (конституційність) вимог частини першої статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу».
Вирішуючи заявлене клопотання апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.236 КАС України суд зупиняє провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Із змісту наведеної норм слідує, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі лише за наявності обставин, що створюють об`єктивні перешкоди в розгляді справи.
Неможливість розгляду однієї справи до вирішення іншої справи пов`язується зі встановленням обставин, які мають значення для вирішення цієї справи (щодо якої виникла потреба зупинити провадження), але водночас не можуть - з об`єктивних причин - бути встановлені під час її розгляду. Конкретні правові ситуації, які вимагатимуть подібного процесуального рішення, можуть по-різному проявляти цей взаємозв`язок залежно від обставин справи. Але він обов`язково має бути, адже цим власне і пояснюється мета зупинення провадження у справі.
При цьому слід зазначити , що згідно із частинами 1 та 2 статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Враховуючи предмет спору та фактичні обставини справи у спірних правовідносинах, застосування норм законодавства, які діяли на час спірних рішень і дій відповідача у досліджуваних правовідносинах, колегія суддів зазначає, що справа, яка перебуває на розгляді Конституційного Суду України з вирішення конституційної скарги ОСОБА_3 щодо перевірки на відповідність частині четвертій статті 35 Конституції України частини першої статті 1 Закону України „Про альтернативну (невійськову) службу від 12 грудня 1991 року №1975-ХІІ, за своїм фактажем та правовим регулюванням не є по суті такими ж, як і у справі №300/4526/24.
Разом з тим, зібрані у справі №300/4526/24 докази дають можливість встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду у цій справі та не є поєднаними зі справою, що перебуває на розгляді Конституційного Суду України з вирішення конституційної скарги ОСОБА_3 .
Враховуючи відсутність обставин, що вказували б на неможливість розгляду справи №300/4526/24 до закінчення розгляду та винесення Конституційним Судом України рішення за результатами розгляду конституційної скарги ОСОБА_3 щодо перевірки на відповідність частині четвертій статті 35 Конституції України (конституційність) вимог частини першої статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі, а тому клопотання позивача не підлягає до задоволення.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзив, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави. 
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07.05.2024 на підставі направлення від 07.05.2024 №348 для проходження медичного огляду щодо визначення ступеня придатності до військової служби  військово-лікарська комісія здійснила медичний огляд позивача, в результаті якого встановила його придатність до військової служби (а.с.201, 205).
Позивач 07.05.2024 подав до ІНФОРМАЦІЯ_2 заяву про заміну військової служби невійськовою  за процедурою, передбаченою частиною четвертою  статті 35 Конституції України, оскільки виконання військового обов`язку суперечить його релігійним переконанням та має бути замінене на альтернативну невійськову службу (а.с.209).
Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_3 листом від 13.05.2024 №1/5/1744 повідомив позивача, що відповідно до статті 1 Закону України “Про альтернативну (невійськову) службу”, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме відповідно до витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації" від 09.05.2024 №65 військовозобов`язаного ОСОБА_1 призвано та направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 (а.с.204).
Згідно витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.05.2024 №132, солдат ОСОБА_1 , призваний по мобілізації з ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахований з 09.05.2024 до списків особового складу, на всі види забезпечення (а.с.142).
Позивач 12.05.2024 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив припинити протиправні дії відносно нього які полягають у незаконному затриманні та незаконному позбавленню волі. Листом від 20.05.2024 №1693 Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено позивача про те, що у військовій частині відносно ОСОБА_1 , будь-яких протиправних дій не вчиняється (а.с.39).
ОСОБА_1 вважаючи протиправними дії щодо призову на військову службу під час мобілізації та не погоджуючись із прийнятими наказом про його призов на військову службу, а також наказом щодо зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , звернувся в суд з даним позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Згідно з положеннями частини третьої статті 4 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації”, ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України. 
Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі – Закон №2232-XII), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. 
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки) (ч.7 ст.1 Закону №2232-XII). 
Відповідно до ч.1, 2 ст.2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. 
Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом. 
Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом. 
У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу. 
За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу. 
За приписами ст.1 Закону України "Про оборону України", особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. 
Колегія суддів також враховує, що Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком 30 діб. 
На момент розгляду даної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено. 
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. 
Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (надалі - Закон №3543-ХІІ) визначено: 
- мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; 
- особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій. 
Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. 
Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 22 Закону №3543-XII, під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту). 
Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту). 
Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (далі - Положення №154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. 
Згідно абз.3 п.3 Положення №154, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки як структурні підрозділи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя підпорядковуються відповідному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, області, мм. Києва та Севастополя, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України. 
Згідно п.9 Положення №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема, здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку). 
Відповідно до п.12 Положення №154, керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, серед іншого, видавати у межах своїх повноважень накази та розпорядження. 
Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України. 
Кабінет Міністрів України відповідно до ч.5 ст.22 Закону №3543-XII постановою від 16 травня 2024 року №560 затвердив Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (надалі Порядок №560). 
На військову службу під час мобілізації, на особливий період призиваються резервісти та військовозобов`язані, які придатні до військової служби за станом здоров`я та не мають права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених статтею 23 Закону №3543-XII, для комплектування (доукомплектування) з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, навчальних частин (центрів) (далі - військові частини) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями (п.2 Порядку №560). 
Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному Законами №3543-XII, №2232-XII та цим Порядком. 
Відповідно до п.6 Порядку №560, призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період здійснюється у строки та в обсягах, визначених мобілізаційними планами, мобілізаційними директивами (розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил або Генерального штабу Збройних Сил. 
Наведені правові положення дають підстави вважати, що на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки покладено завдання із забезпечення виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. 
Частиною 1 статті 15 Закону №2232-XII передбачено, що для проходження базової військової служби направляються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі (жіночої статі - добровільно), яким до дня відправлення на базову військову службу виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 25-річного віку. 
Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу Президента у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України “Про правовий режим воєнного стану”. 
Водночас, слід зазначити, що Законом №3543-ХІІ альтернативна (невійськова) служба під час воєнного стану не визначена. На альтернативну службу можуть бути направлені лише громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу. 
Положеннями ст.23 Закону №3543-ХІІ визначено перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані. 
Отже, за певних умов не підлягають призову на військову службу під час мобілізації відповідні категорії осіб, серед яких відсутня підстава заборони призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаних через релігійні переконання. 
Відповідно до ч.4 ст.1 Закону №2232-XII, громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу". 
Статтею 1 Закону України “Про альтернативну (невійськову) службу” від 12.12.1991 №1975-XII визначено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. 
Отже, законодавством передбачені випадки проходження альтернативної (невійськової) служби та її обмеження. 
У цій справі судовим розглядом встановлено,  що згідно матеріалів справи ОСОБА_1 , належить до Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, що підтверджується довідкою № 6502 від 22.04.2024, видану Центром Свідків Єгови в Україні" (а.с.30).
Як слідує, зокрема з позовної заяви, що позивач є військовозобов`язаний та станом на 07.05.2024 перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 .  
Відповідно до витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації" від 09.05.2024 №65 військовозобов`язаного ОСОБА_1 призвано та направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 (а.с.204).
Тобто, у даному випадку, позивач є мобілізованим на військову службу під час мобілізації в особливий період, а не призваний на строкову військову службу, яка дає право на заміну такої служби альтернативною.
Слід звернути увагу на те, що Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"  альтернативна (невійськова) служба під час військового стану не визначена.
Разом з тим, відповідно до частини 3  статті 4 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.
Відтак, враховуючи те, що позивач являється мобілізованим на військову службу під час мобілізації в особливий період, а не особою, яка підлягає призову на строкову військову службу, у спірному випадку, на думку суду, ОСОБА_1 не наділений правом бути направленим на альтернативну (невійськову) службу .
Також, слід зазначити, що  Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"  не передбачено надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації віруючим громадянам, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних та не визначено порядок проходження альтернативної (невійськової) служби. в умовах воєнного стану.
Окрім того,  Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу"  також не визначено порядок направлення та проходження служби під час мобілізації в умовах воєнного або надзвичайного станів віруючих громадян (подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові №9902/64/23 від 25.09.2023).
Як вірно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 підставою для його звільнення з військової служби та заміною альтернативною (невійськовою) службою, з огляду на пряму норму  статті 35 Конституції України, вказує на те, що виконання військового обов`язку суперечить його, як віруючого, що належить до Релігійного об`єднання Свідків Єгови, релігійним переконанням громадянина, які не допускають користування зброєю.
З матеріалів справи вбачається, що єдиним доказом в підтвердження таких доводів позивач надав суду довідку № 6502 від 22.04.2024 видану Центром Свідків Єгови про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 02.07.2016 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. Як Свідок Єгови бере участь у проповідуванні доброї новини(а.с.30).
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.1999 за № 2066  затверджено Перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, до якого віднесено, зокрема  ОСОБА_4 .
Разом з тим, щодо доводів позивача про те, що виконання військового обов`язку суперечить його релігійним переконанням суд першої інстанції вірно звернув увагу, що у вказаній довідці не наведено пояснень та не зазначено на підставі чого та якими доказами ця релігійна організація, може підтвердити, що ОСОБА_1 уже вісім років є віруючим Релігійного об`єднання Свідків Єгови. 
Також, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що окрім цієї довідки суду не подано жодних інших доказів в підтвердження того, що позивач, як безпосередньо перед мобілізацією, так і з 02.07.2016, дійсно на практиці дотримувався релігійних переконань, як віруючий Релігійного об`єднання Свідків Єгови.
Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем не доведено суду, з огляду на приписи  статті 35 Конституції України, наявності в нього релігійних переконань, які дають право на звільнення з військової служби із заміною альтернативною (невійськовою) службою.
Зважаючи на викладене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що доводи позивача щодо порушення відповідачем гарантованого  статтею 35 Конституції України та  Законом N 1975-XII  права на заміну військового обов`язку, виконання якого суперечить його релігійним переконанням громадянина, альтернативною (невійськовою) службою, є безпідставними.
Зважаючи на встановлені обставини справи, беручи до уваги норми чинного законодавства, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позивач будучи військовозобов`язаним підлягав призову на військову службу під час мобілізації, а тому суд приходить до висновку, що приймаючи наказ "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації" від 09.05.2024 №65, яким військовозобов`язаного ОСОБА_1 призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період до військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання таких дій та наказу від 09.05.2024 №65 протиправними.
Стосовно позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 09.05.2024 № 132 щодо зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , слід зазначити наступне.
Так, відповідно до частин 2, 5 і 6 Закону України  "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію  загальна мобілізація" проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.  Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.  Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через медіа.
Частиною 5 статті 22 Закону України  Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію передбачено, що призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
Статтею 23 Закону України  "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначені категорії військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.
Разом з тим, як вірно вказав суд першої інстанції, даною нормою не передбачене право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаних, які мають право на заміну строкової військової служби альтернативною (невійськовою) службою.
Слід зазначити, що порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України регулює Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене  Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, за змістом пункту 12 якого встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу)і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, підставою для визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 09.05.2024 № 132 є наслідок протиправності дій та наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації" від 09.05.2024 №65 військовозобов`язаного ОСОБА_1 , тобто такі позовні вимоги є похідними.
Відтак, з огляду на вищенаведені висновки суду щодо відсутності підстав для визнання протиправним дій та скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_7   від 09.05.2024 № 132 в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період ОСОБА_1 , апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що відсутні підстави і для задоволення похідних позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 09.05.2024 № 132 щодо зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 .
Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,- 

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року у справі №300/4526/24 без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	О. І. Довга