П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2025 року
м. Київ
справа № 199/970/23
провадження № 51-4548км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 
                                                                       (у режимі відеоконференції),
засудженої                                                 ОСОБА_7 (доставленої під вартою),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_7 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2024 року щодо
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, громадянки України, жительки АДРЕСА_1 ,
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватою та засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років, початок строку відбування якого визначено обчислювати з 07 листопада 2022 року.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів, а також інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2024 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_7 06 листопада 2022 року приблизно о 08 год 10 хв, у спальні за місцем фактичного мешкання за адресою: АДРЕСА_1 під час конфлікту на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин накинула на обличчя ОСОБА_8 , яка знаходилась в положенні лежачи на спині на підлозі шерстяну ковдру, почала тиснути у напрямку зовні до середини в області носо-губної ділянки потерпілої, закрила їй рот та ніс і позбавила її можливості вільно дихати та чинити опір протягом не менше 15-ти секунд. Після того як ОСОБА_8 перестала дихати, ОСОБА_7 зняла з обличчя потерпілої ковдру, залишила її лежати на підлозі спальні і втекла з місця вчинення злочину. Смерть ОСОБА_8 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 на місці вчинення кримінального правопорушення від механічної асфіксії внаслідок закриття зовнішніх отворів дихальних шляхів та переломів під`язикової кістки.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного їй покарання тяжкості кримінального правопорушення та її особі через суворість, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог засуджена вказує про:
-       безпідставні висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності у неї умислу на вбивство ОСОБА_8 , оскільки, на переконання засудженої, у неї з потерпілою були майже родинні відносини і вона не бажала настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілої;
-       ненадання судами попередніх інстанцій належної оцінки доказам у справі (показанням свідків, висновкам експертиз, іншим письмовим доказам), які вказують про сукупність факторів, збіг яких призвів до настання такого трагічного наслідку;
-       залишення без належної уваги судами попередніх інстанцій її тверджень щодо застосування співробітниками поліції щодо неї під час досудового розслідування методів фізичного та психологічного тиску, залучення захисника ОСОБА_6 вже після того, як слідчим була проведена з нею попередня «репетиція» слідчого експерименту;
-       безпідставну відмову місцевого суду у задоволенні клопотання сторони захисту про допит свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , показання яких, на переконання засудженої, могли істотно вплинути на висновки суду щодо її винуватості;
-       не врахування місцевим судом наявності у неї низки захворювань опорно-рухового апарату, які призвели до відсутності чутливості в її верхніх кінцівках, що унеможливлювало виконання нею інкримінованих дій щодо ОСОБА_8 ;
-       ненадання належної оцінки наданим на дослідження місцевого суду речовим доказам (ковдра та подушка з наволочкою), які мають суттєві відмінності з тими речами, які були вилучені співробітниками поліції з місця вчинення злочину;
-       неспростування місцевим судом її тверджень щодо перебування 01 листопада 2022 року ОСОБА_11 у квартирі потерпілої та можливого спричинення ним ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, які призвели до переломів під`язикової кістки;
-       безпідставне неврахування місцевим судом такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття та, як наслідок, призначення їй надто суворого покарання;
-       невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК.
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні захисник та засуджена підтримали касаційну скаргу сторони захисту і просили її задовольнити, а прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги ОСОБА_7 , вважав рішення судів попередніх інстанцій законними та обґрунтованими і просив залишити їх без зміни.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не прибули.
Мотиви Суду
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи і дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У поданій касаційній скарзі ОСОБА_7 не заперечує факту накриття обличчя потерпілої ковдрою та утримування її в такому стані доки ОСОБА_8 не припинила рухатися, однак вважає, що суди попередніх інстанцій дали неправильну юридичну оцінку її діям, оскільки вона не мала умислу на вбивство потерпілої.
Проте колегія суддів відхиляє ці доводи сторони захисту з огляду на таке.
Вирішуючи питання про наявність у протиправному діянні ОСОБА_7 щодо ОСОБА_8 суб`єктивної сторони, суд першої інстанції ретельно проаналізував її показання, яка протягом усього судового розгляду висувала різні версії розвитку подій.
Так, ОСОБА_7 спочатку визнавала себе винуватою та погоджувалася із усіма встановленими в обвинувальному акті фактичними обставинами вчиненого нею злочину. Надалі засуджена заперечила свою причетність до вбивства ОСОБА_8 та висловила припущення, що асфіксія у ОСОБА_8 настала не від її дій, а від перелому під`язикової кістки в результаті побиття потерпілої 01 листопада 2022 року невідомими особами, можливо ОСОБА_11 . В ході подальшого судового розгляду справи місцевим судом ОСОБА_7 висунула нову версію розвитку подій, за якою вбивство нею потерпілої сталося через необережність її дій, пов`язаних із наявними в неї хворобами, наслідками яких є втрата чутливості в її верхніх кінцівках (ліва рука не має сили, а права - відказує). Також засуджена почала стверджувати про застосування щодо неї недозволених методів проведення досудового розслідування через здійснення співробітниками поліції фізичного та психологічного тиску.
Кожна із висунутих ОСОБА_7 версій була ретельно перевірена місцевим та апеляційним судами шляхом дослідження усіх обставин справи та наявних у матеріалах кримінального провадження доказів.
На спростування тверджень засудженої щодо відсутності в її діях умислу судами попередніх інстанцій були досліджені та оцінені показання самої ОСОБА_7 , яка попри заперечення своєї винуватості у вчиненні інкримінованого кримінально-караного діяння, не заперечувала наявність сварки та подальшого конфлікту між нею та ОСОБА_8 в день події.
Про постійні сварки в квартирі, де спільно проживали ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повідомили суду допитані свідки:
-        ОСОБА_12 , яка мешкає в квартирі поверхом нижче, та через відсутність шумоізоляції в будинку неодноразово чула сварки із квартири потерпілої і навіть викликала до них поліцію;
-        ОСОБА_13 розповіла, що коли разом із ОСОБА_8 проживав ОСОБА_11 , то все було тихо і про будь-які обставини знущання з його боку щодо потерпілої свідку не відомо, однак коли з ОСОБА_8 проживала засуджена, від сусідів почали надходити скарги і свідок неодноразово просила останню, щоб було тихо, навіть викликала поліцію;
-        ОСОБА_14 повідомила, що також неодноразово чула крики потерпілої, а в день події на сходах зустріла ОСОБА_7 , яка була одягнена в піжамні штани та плаття і тримала в руках пакет із взуттям, на якому були плями схожі на колір буряку чи крові та на запитання свідка відповіла, що в неї все нормально і на неї чекає таксі.
Отже, твердження засудженої про відсутність конфліктів із потерпілою та про їхні теплі, родинні зв`язки були належно перевірені судами та відхилені.
Допит свідків проведено місцевим судом з дотриманням положень ст. 352 КПК, оскільки показання ці особи надавали під присягою, були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень, і цей суд обґрунтовано визнав показання свідків послідовними й такими, що не містять істотних суперечностей та узгоджуються з іншими наявними у матеріалах кримінального провадження доказами.
Засуджена під час судового розгляду справи не заперечувала того, що для припинення крику потерпілої вона натягнула ОСОБА_8 ковдру, якою вона була вкрита, на обличчя та схопила її за носа, щоб припинити плач потерпілої. Через невеликий проміжок часу, як тільки ОСОБА_8 перестала плакати, засуджена відпустила ніс потерпілої та зняла з обличчя ковдру. В цей момент голова потерпілої повернулася в бік до стіни, однак ОСОБА_7 не звернула на це увагу та не перевіряла дихання ОСОБА_8 . Через деякий час коли засуджена зрозуміла, що потерпіла померла, то зателефонувала дочці, швидку та поліцію не викликала, натомість втекла з квартири до свого знайомого, де була затримана працівниками поліції на наступний день.
Повідомлені засудженою обставини вчинення злочину знайшли своє підтвердження в ході проведеного за її участю слідчого експерименту 08 листопада 2022 року. Під час проведення цієї слідчої дії ОСОБА_7 добровільно повідомила та відтворила свої дії в ході конфлікту з потерпілою, а саме те, як вона присіла навколішки поруч з лежачою на підлозі ОСОБА_8 , яка знаходилася у вертикальному положенні біля стіни, рукою натягнула на обличчя потерпілої шерстяну ковдру в біло-червону клітку та почала тиснути в область носа та роту через вказану ковдру і в такому положенні вона утримувала ковдру протягом не менше 15 секунд. Після того, як вона відпустила ковдру і стягнула її з обличчя потерпілої, то побачила як голова ОСОБА_8 похилилася у правий бік та залишила її в такому положенні.
Показання ОСОБА_7 у суді та інформація, повідомлена нею під час касаційного розгляду узгоджується із тими відомостями щодо механізму здушення, які вона показувала під час слідчого експерименту. Тому у суду не має підстав вважати, що під час слідчого експерименту засудженій вказували що саме слід показувати або що саме слід казати про обставини події, яка мала місце. Жодних підтверджень того, що до засудженої застосовувалися будь яким із правоохоронців сила або інші недозволені методи засуджена не вказала. Тож підстав сумніватися у достовірності та допустимості слідчого експерименту у судів не було.
Як правильно встановили суди попередніх інстанцій, вказана слідча дія була проведена у відповідності до вимог ст. 240 КПК, у тому числі за участю захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , судово-медичного експерта, оператора та понятих. При цьому в ході проведення вказаної слідчої дії у присутності всіх її учасників ОСОБА_7 добровільно, без будь-якого примусу чи тиску на місці події повідомила та показала за яких обставин та як саме вона перекрила дихальні шляхи ОСОБА_8 . За результатами проведеної слідчої дії було складено протокол, який відповідає вимогам статей 104, 105 КПК, підписаний усіма учасниками слідчого експерименту, у тому числі й засудженою та її захисником, без будь-яких зауважень та/або заперечень.
Відповідно до досліджених судами попередніх інстанцій висновків судово-медичних експертиз смерть ОСОБА_8 настала від механічної асфіксії внаслідок закриття зовнішніх отворів дихальних шляхів та переломів під`язикової кістки (висновок від 02 грудня 2022 № 6622), а кількість механічних дій відповідає кількості механічних ушкоджень, виявлених на тілі потерпілої і останніми потерпілій були спричинені ушкодження на обличчі та шиї, морфологічний характер та локалізація тілесних ушкоджень, виявлених на тілі потерпілої, не виключають можливість спричинення їх за обставин, на які вказувала підозрювана ОСОБА_7 в ході проведення слідчого експерименту за її участю 08 листопада 2022 року (висновок від 29 грудня 2022 року № 6622/4219-Е).
На спростування версії ОСОБА_7 про можливість отримання потерпілою перелому під`язикової кістки в результаті її побиття за декілька днів до смерті, а саме 01 листопада 2022 року, місцевим судом був допитаний експерт ОСОБА_15 , який повністю підтримав зроблені ним висновки та додатково їх роз`яснив.
Як зазначив під час допиту експерт ОСОБА_15 , враховуючи місцезнаходження під`язикової кістки, зважаючи на її об`єм, не обов`язково тиснути саме на неї, щоб її ушкодити. В даному випадку у потерпілої мав місце конструкційний перелом під`язикової кістки і той механізм спричинення ушкоджень в області голови загиблої, який демонструвала ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту, міг спричинити виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження, за наявності яких не обов`язково пряме натискання на під`язикову кістку для її пошкодження.
Також ОСОБА_15 роз`яснив, що під час перелому під`язикової кістки смерть настає не одразу, але поступово на фоні перелому кістки виникає набряк, який переходить у набряк гортані і розвивається асфіксія, наслідком якої настає смерть. Перелом вказаної кістки небезпечний для життя. Свідком проводився додатковий відбір тканини, крім візуального дослідження, для визначення давності ушкодження під`язикової кістки, за наслідком чого встановлено, що в цій зоні давність ушкодження, тобто утворення цих переломів, не перевищувало пів години до моменту смерті ОСОБА_8 .
Крім того судовий експерт ОСОБА_15 зазначив, що як механічна асфіксія внаслідок закриття зовнішніх отворів дихальних шляхів, так і переломи під`язикової кістки, в своїй сукупності призвели до настання смерті ОСОБА_8 і розділити ці два впливи не можливо, оскільки вони в будь-якому випадку сприяли настанню смерті, при цьому як закриття зовнішніх дихальних шляхів, так і переломи під`язикової кістки отримані прижиттєво, в один проміжок часу до настання смерті.
Таким чином, судовий експерт спростував твердження ОСОБА_7 , що ОСОБА_8 могла жити з переломом під`язикової кістки декілька днів до дня смерті.
Суди попередніх інстанцій також спростували твердження засудженої про можливу причетність до вбивства потерпілої ОСОБА_11 , який в суді надав показання про те, що він ніколи не піднімав руку на ОСОБА_8 , у тому числі і 01 листопада 2022 року, оскільки він в цей час не проживав у квартирі потерпілої, а у період з 02 по 07 листопада 2022 року взагалі відбував адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту, що додатково підтверджується наявними у матеріалах кримінального провадження довідками за підписом начальника ІТТ № 1 ГУ НП в Дніпропетровській області 
ОСОБА_16 засудженої про спричинення смерті ОСОБА_8 через необережність у зв`язку із наявними в неї хворобами, наслідками яких є втрата чутливості в її верхніх кінцівках (ліва рука не має сили, а права - відказує) також обґрунтовано була відхилена судами попередніх інстанцій.
В ході судового розгляду кримінального провадження місцевим судом було задоволено клопотання сторони захисту та призначено комісійну судово-медичну експертизу ОСОБА_7 , за результатами якої у останньої встановлені патологічні зміни, які є хронічними захворюваннями, зі значним терміном розвитку, та не мають травматичної причини виникнення. Водночас, враховуючи хронічні захворювання хребта, вроджену двохсторонню радіальну косорукість, комісія експертів дійшла висновку, що встановлена патологія не обмежує функцію обох верхніх кінцівок в подіях, які мали місце 06 листопада 2022 року, що інкримінуються ОСОБА_7 .
Допитаний в судовому засіданні місцевого суду судово-медичний експерт - голова комісії ОСОБА_17 роз`яснив висновок комісійної судово-медичної експертизи від 05 грудня 2023 року № 499, надав суду показання, що висновок експерта складено комісією одноголосно, без окремих думок, він його підтверджує у повному обсязі. Також судовий експерт зазначив, що захворювання, яке встановлено комісією експертів у ОСОБА_7 , не призвело до обмеження функцій обох її верхніх кінцівок, а саме: можливості для стиснення шиї протягом 15 секунд у момент події, яка інкримінується обвинуваченій. При цьому судовий експерт звернув увагу суду, що у ОСОБА_7 не встановлено такого діагнозу, який би не давав можливості їй контролювати рухи своїх верхніх кінцівок.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про неправдивість тверджень ОСОБА_7 про те, що вона не відчувала силу своїх рук, відповідно могла діяти з необережності щодо ОСОБА_8 .
У контексті наведеного, аналізуючи вищевказане та матеріали кримінального провадження, колегія суддів погоджується із висновками місцевого та апеляційного судів, що у даному конкретному випадку ОСОБА_7 усвідомлено вчинила усі необхідні дії для перекриття дихання ОСОБА_8 та здійснення руками дій, які могли завдати і завдали тілесних ушкоджень у вигляді повного перелому лівого великого рога під`язикової кістки та неповного перелому правого великого рога під`язикової кістки, які за своїм характером відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя у момент спричинення та у сукупності із позбавленням можливості потерпілої дихати призвели до механічної асфіксії та смерті ОСОБА_8 .
Той факт, що засуджена заздалегідь не підшуковувала знарядь для вчинення злочину, а нашвидкуруч обрала інший спосіб його вчинення, а саме натягнула на обличчя потерпілої ковдру, якою остання була вкрита, та сильно притиснула голову ОСОБА_8 до підлоги, також не впливають на висновки судів попередніх інстанцій про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК. Засуджена, маючи непрямий умисел на заподіяння смерті своєї співмешканки ОСОБА_8 , діяла на власний розсуд, використовуючи при цьому те знаряддя злочину (ковдру), яке було в неї під рукою, та вчиняючи ті дії (стискання руками обличчя потерпілої під ковдрою), які вважала необхідними для досягнення бажаної мети.
В силу наведеного Суд відхиляє касаційні доводи сторони захисту про неправильну кримінально-правову кваліфікацію дій ОСОБА_7 , оскільки встановлені судами попередніх інстанцій обставини дозволяють зробити висновок про наявність у засудженої непрямого умислу на заподіяння смерті потерпілій, спонукальною причиною якого послугували неприязні відносини, та правильну кримінально-правову кваліфікацію такої сукупності дій засудженої за ч. 1 ст. 115 КК.
Також предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій були аргументи засудженої про застосування щодо неї фізичного та психологічного тиску з боку працівників поліції під час досудового розслідування.
Доводи ОСОБА_7 про те, що у висновку судово-медичної експертизи від 14 листопада 2022 року № 3181е були встановлені тілесні ушкодження, які засуджена отримала внаслідок її побиття працівниками поліції, суди попередніх інстанцій відхилили, з огляду на те, що сама ОСОБА_7 під час огляду судово-медичним експертом повідомила, що в період з 01 по 05 листопада 2022 року вона вживала спиртні напої та могла отримати тілесні ушкодження, що їй ніхто тілесних ушкоджень не наносив, скаржилася судовому експерту на підвищення артеріального тиску та запаморочення.
Допитаний в місцевому суді слідчий ОСОБА_18 , який здійснював досудове розслідування даного кримінального провадження, розповів, що під час проведення всіх слідчих дій від захисника або від ОСОБА_7 жодних зауважень або скарг на недозволені методи проведення досудового розслідування до нього не надходило та такі дії, як йому відомо, до ОСОБА_7 не застосовувались. Слідчий експеримент проводився із засудженою на наступний день після повідомлення про підозру, під час проведення якого здійснювалася безперервна відеофіксація, ОСОБА_7 були роз`яснені права у присутності її захисника, понятих під відеозапис. Дій, пов`язаних із примушуванням до надання показань чи фізичного або психологічного тиску з боку оперативних працівників поліції до ОСОБА_7 не було та сама засуджена про таке не повідомляла.
Крім того, твердження ОСОБА_7 про застосування до неї фізичного та психологічного тиску співробітниками поліції, нанесення їй тілесних ушкоджень, були предметом досудового розслідування ТУ ДБР у місті Полтава, за наслідком якого, у тому числі отримано лист з ІТТ № 1 ГУ НП в Дніпропетровській області, згідно якого поліцейськими ВП № 1 ДРУП ГУ НП в Дніпропетровській області 08 листопада 2022 року о 22 год 00 хв заарештована ОСОБА_7 була доставлена до ІТТ. Під час спілкування, перед поміщенням до ІТТ № 1 ГУ НП та проведення повторного обшуку доставленої, у ОСОБА_7 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців та правому ліктьовому суглобі та лівій нозі біля стегна, про що складено акт. ОСОБА_7 зазначила, що вищевказані тілесні ушкодження отримала у побуті з власної необережності. Відповідно до інформаційної підсистеми Національної поліції України «ITT CustodyRecords» під час проведення інтерв`ювання інспектором з дотримання прав людини ІТТ № 1 ГУ НП під відеозапис, ОСОБА_7 скарг на стан здоров`я та на незаконні дії співробітників поліції не висловлювала.
На підставі викладеного заяви ОСОБА_7 щодо її побиття та психологічного тиску з боку працівників поліції з метою примусити її дати зізнавальні показання свого підтвердження не знайшли, у зв`язку з чим постановою слідчого третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР у м. Полтаві ОСОБА_19 кримінальне провадження № 62023170030002151 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК було закрито, у зв`язку з відсутністю в діяннях працівників поліції складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК.
Як зазначала сторона захисту під час апеляційного розгляду справи, вказана постанова слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві (з дислокацією у м. Дніпрі) про закриття кримінального провадження не оскаржувалася, а отже є діючою, оскільки не скасована у визначеному законом порядку.
Отже, суди попередніх інстанцій співставили твердження ОСОБА_7 , висновок судово-медичної експертизи щодо неї, на який як на підтвердження своїх аргументів посилалася остання, а також інші письмові докази та показання свідка, а саме слідчого ОСОБА_18 , та дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність її тверджень про застосування до неї недозволених методів проведення досудового розслідування.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів.
Попри твердження засудженої, місцевий суд за клопотанням сторони захисту в судових засіданнях безпосередньо та ретельно дослідив речові докази, а саме простирадло, ковдру в біло-червону клітку, кофту потерпілої та подушку з наволочкою. Водночас, як убачається із журналів та звукозаписів судових засідань від 27 вересня та 04 жовтня 2023 року, ані сторона обвинувачення, ані сторона захисту не заперечували, що надані на дослідження суду речові докази є саме тими речами, якими користувалася потерпіла та які були вилучені в ході огляду місця події та були предметом дослідження експертами.
Порушення вимог КПК під час дослідження місцевим судом речових доказів Суд не встановив.
Також в ході дослідження журналів та звукозаписів судових засідань місцевого суду встановлено, що засудженою ОСОБА_7 перед судом ставилося питання про виклик та допит як свідка ОСОБА_9 , однак суд відмовив у задоволенні цього клопотання через невиконання стороною захисту вимог ч. 2 ст. 327 КПК та ненадання суду відомостей щодо місця перебування вказаного свідка, надалі суд повідомив захисника про те, що якщо він надасть суду такі відомості, то таке клопотання буде задоволено.
Водночас місцевий суд вжив заходів для встановлення місця перебування свідка ОСОБА_9 шляхом направлення відповідного запиту до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, однак відповідно до відповіді, яка надійшла на адресу суду від вказаної установи, відомості про зареєстроване місце проживання ОСОБА_9 на території м. Дніпра відсутні. Захисник також не надав суду відомостей про місцезнаходження цього свідка.
Аналогічна ситуація відбулася із забезпеченням до суду явки свідка ОСОБА_20 , допит якого спочатку ініціювала сторона обвинувачення, але потім через неможливість забезпечення явки цього свідка до суду першої інстанції прокурор відмовився від його допиту. Сторона захисту, яка надалі наполягала на допиті ОСОБА_20 , також не змогла встановити місцезнаходження цього свідка, не вдалося цього зробити і суду за запитом до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.
Разом з тим, з досліджених судом касаційної інстанції звукозаписів всіх подальших судових засідань місцевого суду встановлено, що більше сторона захисту не порушувала питання про допит ОСОБА_9 та ОСОБА_20 як свідків. Більше того, після завершення дослідження усіх наявних у матеріалах провадження доказів ані засуджена, ані її захисник не заперечували проти завершення судового розгляду за відсутності виклику цих свідків та переходу до стадії судових дебатів.
Отже, твердження засудженої про істотне порушення її прав під час розгляду кримінального провадження щодо неї місцевим судом колегія суддів вважає безпідставними.
Що стосується доводів, викладених у касаційній скарзі, з приводу неврахування місцевим судом такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття та, як наслідок, призначення ОСОБА_7 надто суворого покарання, то вони є необґрунтованими.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті на тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винної та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Суд визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Так, суд першої інстанції, з чим обґрунтовано погодився апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК є особливо тяжким злочином, конкретні обставини справи, поведінку засудженої як під час вчинення кримінально-караного діяння, так і її посткримінальну поведінку, відомості про особу винної, яка раніше не судима, заміжня, офіційно не працевлаштована, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває. Також суд узяв до уваги відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Установлені місцевим судом обставини стали підставами для призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК.
Попри твердження у касаційній скарзі засудженої, місцевий та апеляційний суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність такої пом`якшуючої ОСОБА_7 покарання обставини, як її щире каяття у вчиненому злочині.
Про щире каяття може йтися у тих випадках, коли особа визнає винуватість у вчинених діяннях, повідомляє суду обставини, за яких трапилася подія. Однак у тих випадках, коли особа постійно повідомляє суду різні версії події, висуває нові ідеї щодо причетності до події інших осіб, розповідає про взаємовиключні обставини, які можливо мали місце під час події злочину, то стверджувати про щирість каяття немає підстав.
Суди попередніх інстанцій у цьому провадженні правильно встановили, що твердження ОСОБА_7 на початку судового розгляду у місцевому суді про її щире каяття за своїм змістом не є щирими, враховуючи, що далі ОСОБА_7 висувала різні версії можливого настання смерті ОСОБА_8 , намагалася перекласти вину щодо спричинення смерті останньої на свідка ОСОБА_11 , а тому Суд вважає обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що ОСОБА_7 не тільки не зробила висновків зі своїх протиправних дій, але й всіма можливими способами намагалася ввести суди в оману.
Таким чином, призначене місцевим судом ОСОБА_7 покарання, яке їй слід відбувати реально, за вищенаведених конкретних обставин справи та даних про особу останньої відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для виправлення засудженої і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
За наслідками касаційної перевірки матеріалів кримінального провадження Суд встановив, що суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, й у порядку, визначеному ст. 405 КПК, переглянув кримінальне провадження за апеляційними скаргами сторони захисту на вирок місцевого суду, належним чином перевірив  викладені  у  них  доводи,  у  тому  числі  й  аргументи  апеляційної скарги засудженої щодо відсутності у неї умислу на вбивство потерпілої ОСОБА_8 , неправильної кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 115 КК та застосування до неї недозволених методів фізичного і психологічного тиску, визнав їх необґрунтованими та навів належні й докладні мотиви своїх висновків. З такими висновками погоджується Верховний Суд.
Колегія суддів вважає, що під час розгляду цього кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій не допустили істотних порушень вимог процесуального закону і правильно застосували норми матеріального закону.
Вирок місцевого суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду - вимогам ст. 419 КПК.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану засудженою касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ: 
Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                              ОСОБА_3